I fortsettelsen skal vi se på noen temaer vi tidligere har berørt, og som har vært sentrale i vår rekka seminarer.
Og disse temaene skal vi nå ganske kort ta for oss og se i sammenheng gjennom å belyse dem åndelig og eksistensielt.
Vi har blant annet sett på hvordan gjødene gjennom sin aktive, ja, som Jesus selv uttrykker det, demoniske uvilje mot å bøye seg for og erkjenne den sannhet som var helt åpenbar for dem.
Nemlig at Jesus var den han sa han var.
Den lovede Messias, som profeten hadde vittnet om.
Og som en følge av denne avvisning, av sannheten, er det det dersom,
Avvisning av sannheten var at jødene havnet i forherdelse og under demonisk herredømme, med andre ord.
I stedet for å frigjøres av sannheten havnet jødene i treldomme under skylden.
Og der er de altså enda, som Øyvind Andersen også påpeker.
De er under denne forherdelsen og i demoniske herredømme fortsatt.
Vi har også i lys av Søren Kierkegaard tatt for oss det han karakteriserer med de to uttrykkene
Bevegelse i retning av ånd, og bevegelse fra ånd.
Det vil si på den ene siden bevegelse fra det gamle hedenskap til Kristendom.
Slik dette skjedde i Europa de siste århundre av holdtiden, og utover i middelalderen.
Og på den andre siden den motsatte bevegelse, det vil si fra Kristendom til det vi i tråd med kirkegård har karakterisert som et moderne hedenskap.
Og som vi har understreket tidligere er denne siste bevegelsen kun mulig i befolkninger som har kjenskap til de kristne sannheter.
Og slik sett har vi her å gjøre med en realitet som er helt identisk med den vi overfor pekte på var tilfelle for gömme ved at man vender seg bort fra og forkaster de kristne sannheter som man har fått åpenbart og har full innsikt i.
Med andre ord,
Er det slik, vi også tidligere har nevnt, befolkninger som lever i dette moderne hedenskap har omfattende og konkret kjenskap til de sannheter man i det gamle hedenskap kun hadde begrenset kjenskap til gjennom den naturlige åpenbaringen.
Og disse sannhetene er det man forkaster i det moderne hedenskap, disse sannheter man faktisk har.
Det tredje jeg vil peke på er at vi tidligere også har tatt for oss
Den sofistiske skepsis som rent principielt aviser alle forestillinger om at det er noe som er sant i ordets egentlige betydning.
Og det gjør man av den grunn at man er overbevist om at det ikke eksisterer noen objektiv virkelighet vi kan søke sammen innsiktig.
Når sansene våre formidler til oss forestillinger om en ytre virkelighet, er de i realiteten kun en virkelighet som
er et produkt av våre private sanser og dermed en skinnvirkelighet som varierer fra person til person.
Derfor skal man forholde seg helt uengasjert til spørsmålet om hva som er sannhet og hva som ikke er sannhet.
Det er jo uansett ikke mulig å slå fast noe som sant, siden det alltid er forskjellige oppfattninger om hver sak.
Med andre ord, slik vi også har peket på flere ganger tidligere, en holdning som også står helt sentral til postmodernismen.
Det vil si den seirende holdning innenfor vår tids kultur og omsliv, og dermed en særdeles viktig forutsetning for bevegelsen fra ånd.
Som vi ser er det den likegyldige, ja uengasjerte holdning til sannheten som er fellesnøvnene innenfor de tre temaer.
vi har sett på ovenpå.
Vi har altså gjøre med det fravær eller den avvisning av sannhet som setter mennesket fri.
Fravær eller avvisning av den sannhet som skal lede til den indelighet og forpliktelse som gjør at mennesket i neste omgang i lidenskap realiserer sannheten i eksistensen i sitt eget liv.
Dette har vi tatt for oss et par timer tidligere også.
Det motsatte er dette å altså undertrykke sannheten, enten ved ikke å ville bøyse for den, eller ved å avvise at det er noe som er sant.
I et tidligere seminar var vi så vidt bort i berøring med siste halvdel i kapitel 1 i Romebrevet.
Brevet er, som vi vet, skrevet av Paulus, som selv aldri har vært i Roma når han skriver brevet i år 57.
Det vil si vel ti år etter at han la ut på sin første misjonsreise.
Med andre ord kjenner han menigheten der og den situasjonen kun gjennom omtale.
Og jeg ga uttrykk for at jeg mener at innledning til brevet på helt konkret vis har som forutsetning den virkelighet Pøllus er blitt kjent med at menigheten i Roma lever under.
Aller helst ville Pøllus ha vært hos dem og veilede til å trøsle dem
Jeg lengter etter å se dere så jeg kunne la dere få del med meg i noen åndelige gaver slik at dere kunne bli styrket, som han skriver i vers 11 i kapitel 1.
Men, heldigvis for oss, la Gud hindringer i veien for Paulus slik at han ikke kom seg til Roma.
Og derfor måtte han i stedet skrive brev til dem for på den måten å gjøre menigheten delaktig i den åndelige gave han ville dele med dem.
Og at den grunn kan altså også vi
Som han alturlige årsaker ikke kunne være til stede ved de samlinger Paulus så gjerne ville hatt med menigheten i Rome, gjennom Romebrevet blir det lappet i den ordnlige gave han ville formidlet til dem.
Så det var bra for oss.
Det må vi si.
Der gjorde Gud det rett for å si det på den måten.
I tilnyttning til de momentene fra tidligere seminarer jeg berørte overfor, skal vi se på noen vers fra siste halvdelen av kapittel 1 i Romebrevet.
Vers som vi har berørt tidligere.
og som altså, etter min oppfattning, belyser kjerdeles viktige eksistensielle og åndlige forhold og lovmessigheter, som angår tilstanden i Roma på Paulus tid, men som ikke minst er særlig aktuelle i våre dager.
Vi tar først for oss vers 18 i kapitel 1.
For Guds vrede blir åpenbart fra himmelen over all ugudelighet og urettferdighet hos mennesker som holder sannheten ned i urettferdighet.
Guds vrede åpenbares, det vil si denne vrede blir synlig, lar seg erkjenne og erfare, over den ugudelighet og urettferdighet som på urettferdig vis holder sannheten ned.
For det en kan vite om Gud ligger åpen for dem, for Gud er åpenbart det for dem.
Den viten om Gud som dette er tale om, er hedningenes viten om Gud.
Det vil si hedninger altså som lever i det gamle hedenskap.
Det ser vi av vers 23, hvor han skriver om disse, og de byttet bort den uforgjengelige Guds herlighet mot et bilde, en avbygning av et forgjengelig menneske av fugler og firbønte dyr og krypter.
Her har vi altså med hedninger å gjøre som dyrker konkrete og synlige avgudder og lever i ugudelighet.
Men når de allikevel er under å rammes av Guds vrede, har de sin grunn i at de holder sammenheten nede i urettferdighet.
For det en kan vite om Gud ligger åpen for dem, for Gud er åpenbart for dem, som det sto i vers 19.
De har altså en kjenskap til sammenheten om Gud, som Gud selv har åpenbart for dem.
Men i likegjeldighet og tross mot denne kjenskap til sannheten har de altså i ugurlighet og urettferdighet, på urettferdig måte, holdt sannheten ledig.
I stedet for å la denne sannhet komme til uttrykk i erkjennelse selvfølgelig.
Man erkjener at det er dette som er sannheten.
Men først og fremst vil vi realisere den i eksistensen.
Hva er det kirket går seg av?
Sannheten blir først sannhet for oss når vi realiserer dem i eksistensen, når den får betydning for våre liv.
Når man i endelighet innser hva det er det sær som er sannhet, og da sa jeg jo det at dette handler ikke om rent intellektuel innsikt i og for seg sanne ting som jeg sa at gjorde deg rundt, men her er det spørsmål som angår min eksistens.
Så innser de hva sannheten er, og da handler det om å gi innelighet og realisere den i eksistensen seg.
Først da blir det sannheten av det.
Men hva så med det moderne hedenskap?
Det vil si hedenskapet innenfor kristendommen, som kirkegård karakteriserer det.
Her har vi jo med et hedenskap å gjøre som har langt mer
omfattende kjenskap til Gud, og konkret innsikt i hans helge vilje enn noe gammel tedenskap var i nærheten av å ha.
Og allikevel holder sannheten her i vestens kristenhet i dag nede i stor urettferdighet.
Og det på tross av at man vet utrolig godt hva sannheten er.
Det vil si, her har vi å gjøre med det som kalles å handle mot bedre viten.
Jeg tror dessverre at vi må regne med at Guds vrede her vil ramme i en grad som står i forhold til den langt større viten.
Vestens kristenhet er i besittelse av den hedeningen i Roma på Paulustid.
Det er muligens det kirket går å tenke på når han sier at det nye heden skal bli langt fryktligere enn det gamle.
Og på hvilken måte kommer så denne guds frede til uttrykk?
Den som åpenbar over dem som holder sannheten de faktisk kjenner nede i urrettferdighet?
Tre ganger i de følgende versene bruker Paulus uttrykket, Gud overgav dem.
Og det er helt tydelig at dette er straffen som rammer når man holder sannheten nede.
Det vil si, ikke vil erkjenne sannheten, bøy seg under den og realisere den i eksistensen.
Da lar Gud mennesket uhindret for utfoldet og virkeliggjøre i livet de løyner det velger å tro.
Hevde og orientere seg etter, og dermed få høste konsekvensene av disse løyner og de valg de har leret mennesket inn i.
Det er nettopp denne alvorlige dynamikk og motsetning i forholdet mellom sannhet og løyne Jesus åpenbarer og klargjør i samtalene.
mellom han og jødene i det avsnittet i Johannes 8, som vi har tatt for oss ved flere tilfeller tidligere.
Og vi skal se på selve strukturen i dette kapitlet for å vise hva dette dreier seg om.
Fra vers 12 til 30 gjengis en konfrontasjon mellom Jesus-sofariserende.
Den utfolder seg tydeligvis i templet i Jerusalem, og det er åpenbart jøder til stede som følger med på ordskiftet.
Og resultatet av det Jesus sier i denne forbindelse ser vi i vers 30,
Da han talte dette, var det mange som trodde på han.
Det er med andre ord mange jøder til stede som bakgrunn av santalen blir overbevist om hva sannheten om Jesus er.
Det vil si at han er den Mesia som profetene har lovet.
Og at dette er kjennelse som var nok så utbrent.
Blant de jøder som kommer i berøring med Jesus er noe Johannes.
Og det er merkelig å lese Johannes.
Jeg sa jo det at han skrev 60 år etter at Jesus ble korsvestet.
Det er tydelig at han har reflektert veldig på en måte på en litt annen måte enn det de møter i de synaptiske evangeler.
Og det kommer så tydelig til uttrykk i evangeliet hans.
Dette er altså med at de har skjønt
Det er han veldig klar over.
Og jeg sa jo det at han tematiserer det faktisk i prologen, hvor han snakker om at han kom til å se egne.
Hans egne tok ikke imot ham.
Men vi så vi var en liten flokk som så og er kjente.
Så han sier at dette er en erkjent som er nok så utbredt plant i jøder som kommer i berøring med Jesus, er noe Johannes fremhøver gang på gang.
Bare for å nevne kapitel tre og vers to.
Nicodemus kom til Jesus om natten.
Vi, sier han,
Rekmerkte han, sier vi.
Mest sannsynligfar er seren i det høyere opp, vil jeg tro.
Ved at du er en lærer kommet fra Gud.
Det vet vi, sier han.
Og jødene sier i vers kapitel 6 og vers 14, dette er i sannhet profeten som skal komme til verden.
Kapitel 7 og vers 40 og 41, jødene igjen, han er i sannhet profet enn
Også ikke virksomhetsprofeten, han er profeten.
Ikke virksomhetsprofet, men selve profeten.
Og så videre i vers 41.
Han er Messias stål.
Det var han klar over.
Åpenbart mange, både blant fariserne og blant gjødene, som var klar over hva sannheten om Jesus var.
Men hva ser vi i Johannes 8, i forlengselen av det de har blitt overvist om hva sannheten om Jesus er?
I vers 52 leser vi.
Da sa jødene til ham, nå skjønner vi at du er besatt.
I vers 59 leser vi, de tok opp steiner for å kaste på han.
Det vil si han de har blitt overvist om hva profeten skal kaste steiner på.
Hva er det som har skjedd mellom vers 31, hvor jødene var overvist om sannheten om Jesus, og slutten av kapitlen, der de sier han er besatt, og som de søker å steine?
Da skal vi se på noen få vers fra
Kapitel 8, som vi har vært bort i før.
Værs 31-32.
Jesus sa da til de jøder som har kommet til å tro på han, dersom dere blir i mitt ord, da er dere i sannheten mine disipler, og dere skal kjenne sannheten, og sannheten skal frigjøre dere.
Hva er det som kan frigjøre sannheten?
Så skal vi lese fra vers 43 til 47.
Hvorfor skjønner dere ikke hva jeg taler?
Fordi dere ikke tåler å høre mitt ord.
Dere har djevelen til far, og dere vil gjøre etter deres fars lyster.
Han var en drapsman fra begynnelsen, og står ikke i sannheten.
For det er ikke sannhet i han.
Når han taler løgn, taler han av sitt eget.
For han er en løgner og løgnens far.
Men fordi jeg sier sannheten,
Hvorfor tror dere meg ikke?
Hvem av dere kan overvise meg om synd?
Men sier jeg sannheten, hvorfor tror dere meg da ikke?
Den som er av Gud hører Guds ord, den dere hører ikke, fordi dere ikke er av Gud.
Det er altså gjørnes holdning til sannheten i det ord Jesus forkynner, som gjør at
De fra å tro på ham endret opp med å kalle ham besatt og ville stegne ham.
I stedet for å bøye seg for sammenheten og virkeliggjøre denne eksistensen i livet, nekte de å bøye seg for sammenheten.
Men da er det avgjørende å forstå.
Å nekte å bøye seg for sammenheten, eller ved å holde sammenheten ned i urettferdighet, som vi leser i romerene igjen, fører ikke til at man endrer et neutralt ingenmannsland.
Du endrer ikke et neutralt ingenmannsland.
Hvor det gjelder andre sannheter.
Det vil si trøstet seg med at det er to syne i kyrkene, for eksempel, som man gjør i dag.
Nei, det er bare at vi har noen andre sannheter.
Du endrer ikke i et alternativ virkelighet med hvor det gjelder andre sannheter.
Det er ikke sånn du ser.
Nei, å velge andre sannheter er det samme som å bøy seg for løynen.
Det er to alternativer.
Det er sannheten, og alle de andre alternative sannheter er løgn.
Det er det som er hele poenget.
Man innsetter løgnen som en alternativ sannhet, og slik holder sannheten nede i rettverdighet.
Man hevder altså løgnen mot Jesu ord og virkliggjør løgnen i eksistensen.
Det vil si slik det jødene vi leser om Joames 8 gjorde.
Og som det er blitt svært vanlig å gjøre i det norske kirket i dag.
Her er to syns i den.
Nei, det er ikke det.
Kyrkene har et syn, og alle andre syn er løyen.
Jesus avslår det dramatisk alvor i dette forholdet, og forholdet seg til sannheten på denne måten.
I vers 44.
Dere har djevelen til far, og dere vil gjøre dette deres farslyster.
Han var en drage fra byen som står ikke i sannheten, for det er ikke sannhet i ham.
Når han taler løyen, taler han av sitt eget, for han er en løyner og løynensvar.
Man drar altså straffen innover seg ved å forlate sannheten og det værn og menneskeliver som sannheten faktisk er.
Det er viktig å forstå.
Og så i stedet hengi seg til løynen og kom under det moniske herredømmet, for det er det Jesus sier skjer.
For det er det som han sier, ved å holde dere til løynen har dere snudd ryggen til Gud og den velsingelse som ligger i å holde seg til sannheten
Og dermed har dere fått gjevelen til far slik at dere gjør deres fars lyster.
Og dette er ikke en far som vil menneskene noe godt når han leder dem inn i de lyster som er hans.
Dermot ønsker han dem bare alt ont.
Ja, ødelegge dem som mennesker.
Det er straffen man pådrar seg ved å forkaste den sannhet man kjenner, og slik vender Gud ryggen.
og velger løgnen.
Man endrer i det demoniske.
I romanen Dr.
Faustus er Thomas' mann, det er en roman vi skal vente tilbake til ved en senere anledning, for jeg forteller en vite at en av hans veninner har innledet et utenomme ekskluskapelig forhold, og hun spør, Serenus, laster, forakter, fordømmer de meg?
Absolutt ikke, innesvarte han.
Det forbider Gud.
Jeg har alltid minnet meg selv om disse ord.
Hevnen er min.
Jeg vil gjengjelle.
Jeg vet at han lar straffen ingå i forbrutelsen, og gjennomtrenger den, slik at de ikke kan skjelnes, og slik at lykke og straff er et og det samme.
Jeg vet, sier han, for første veten er at hevnen er min.
Jeg vil gjengjelle.
Jeg vet at han la straffen inngå i forbrytelsen og gjennomtreng den slik at de ikke kaldt sjelnis og slik at lykke og straff er rett og det samme.
Med andre ord nøyaktig, det Adam og Eva erfarte i Edens Hage, da de på Slangens initiativ fulgte sine lyster og åt av frukten på kunnskapens tre.
De fikk smaka av frukten de hadde så lyst på, men i den lysttilfredsstillelse som lå i å ete av frukten,
De atterodde, fulte straffen som en konsekvens.
Slik Thomas Mann beskriver, Jeg vet at han la straffen ingå i forbrytelsen, og gjennomtrenger den slik at det ikke kan sjeldes, slik at lykke og straff er ett og det samme.
Å holde sannheten ned i urettferdighet ved istedet å velge å hevde løgnen, er å få develen til far med de ødeligene konsekvenser det har for menneskelivet.
at dette er på sin plass å bruke noen flere ord på å kommentere verbet overgi, som også kan oversettes med overlevere, og vi kjenner det jo blant annet i betydningen at noen overgiver seg til motsanderen, til fienden, eller blir overlevert til politiet, for eksempel.
Samlende kan man si at den overgivelse Paulus skriver om handler om å bli overgitt til løynen.
Det vil si de løyner som menneskene velger å tro,
innrette seg etter og leve i pakk med, i stedet for den sannhet de kjenner.
Og Unnsladde sier, det der er det mye av i det norske kirket i dag altså.
Og da skal de altså igjen minnes det Jesus sier til Jøden Johans 844.
Dere har djevelen til far, og dere vil gjøre etter deres fars luster.
Han var en drapsmann fra begynnelsen, og står ikke i sannheten,
For det er ikke sannhet i ham.
Når han taler løgn, taler han av sitt eget, for han er en løgnere og løgnens far.
Gud slipper altså taket i dem som mot bedre vitne innsetter løgnen som en alternativ sannhet.
Men man setter seg ikke der med fri, slik det for eksempelet blir hevdet om den seksuelle frigjøringen som fulgte i kjølvannet av den afro-amerikanske musikken på 1950-tallet og utover.
Derimot handler man under demonisk innflydelse, i treldom, under synden.
Den frihet altså på seksualitetens område som hylles og markedsføres av massemedier i dag, og som mange ser på og opplever nettopp som frihet for at lysten kan få utfoldet seg og ta styringen, er i virkeligheten den straffedom de rammer seg ved å troløyne.
Og slik gir fra seg, og dermed mister styringen over sine egne lyster.
Altså slik vi vårefar sitte etter Thomas Mann,
Jeg vet at han la straffen ingå i forbrytelsen, og gjennomtrenger den slik at de ikke kan kjennes, slik at lykke og straff er et og det samme.
Og det er rustende mot slutten av romanen når jeg person, Serenius, på en trikk i München, blir øynvittende til hvordan tragedien med voldsom kraft rammer Ines og hennes elsker.
Ved å velge løynen hamner man under herredømme av løynens far,
og man begynner å gjøre etter hans ruster.
Det er et herredømme som kun er ødeliggende for mennesket, særlig når det skjer ved at man mot bedre vitene har forlatt sannheten og valgt løgner.
Jeg tror jeg kan si det.
Den seksuelle frihet som i dag gjelder for noen, og det er helt utrolig hvilke friheter omfar.
Og tenk så fantastisk du har det.
Nei, det er det ikke.
Fordi for dem blir aldri seksualiteten det den er skatt å være.
En enhet av det hvor det åndelig styrer over, hvor det er liksom de er det rammen omkring i hele dette, og hvor det skjedelige, erotiske som jeg snakket om før,
Binder to mennesker sammen tett, og som kan virkeliggjøre denne bindingen også i det lege blir.
En samnhed, en enhet av om, skjer og lege med, hvor to stykker bindes sammen på den måten.
Her er det bare å snakke om én ting, og forenes med to kjønnsorgaer, uten noe annet å bygge på.
Og det er fattigmanns greia, altså, for å si det rett ut.
Og det er straffen.
Og det er det opp til det vi leser om i Romerne 1.24-25.
Derfor overav også gudet med deres hjerteslyster til urenhet, til å vannhære sine lege med seg imellom, de byttet bort sannheten mot lønen.
Vi har tidligere sitert etter kirkegård at det seksuelle befinner seg på ytterspissene av det sanslige i mennesket, det vil si fjernes fra sjelelig åndelig kontroll.
Derfor har vi også tidligere pepet hvordan Paulus holder frem utlevelsen av det seksuelle i etterskapet som et værn om de lyster
som naturen bor i menneskets hjerte, slik at ikke Satan skal ta styring over disse lyster og lede mennesker ut i uredenhet, som Paulus skriver i korintibrevet der.
Og Satan vet at dette er ett av de punkter i menneskelivet.
På ytterspissen av det sanslige bor han med gode muligheter for suksess, kan sette inn sitt angrep for å lede mennesker ut i urede lyster.
Skal jeg si en ting?
Det er nemlig ikke slik at alle lyster som bor i menneskets hjerte er urene.
Det er ikke sånn at det er hver lyst.
Men Satan, han tenner de urene lyster.
Og derfor har det etter andre verdenskrig vært ett av momentene i den demoniske strategi å undergrave og fortrenge ekteskavet som institusjon, både i teori, altså og praktisk i vestens kristennhet,
De siste ti årene har altså godt hjulpet av kirken.
Det er ikke tvil om at mye av det som foregår i kirken på dette her i dag er en total undergraving av ekteskapet når man accepterer å vie to av samme kjøn, for eksempel.
Men dette er nettopp slik som skjer når man hamner under innflydelse av løgnets far.
Da overgis mennesket til å virkeliggjøre disse hjertets lyster i urenhet.
Man begynner å vannære sine leger med seg imellom.
som det sto.
Det vil si at det Margaret Mead på begynnelsen av 1900-tallet holdt frem som et ideal av seksualitet hverstens kristennhet kunne lære av de hedenske stammer på øyre stille av det.
Et ideal som så musikk- og underholdningskulturen å overtatt, hylder og i et voldsomt omfang viderebefordrer seg som friøyring av seksualiteten.
Lenge ned i dette avsittet i Romene 1 leser vi at de som Gud overgav fikk på sin egen kropp
en straff de fortjenter for sin forvillelse.
Og at det vi har peket overfor bør det være klart hvilken makt man blir overgitt til og hva straffen er.
Med andre ord tror jeg ikke dette er å forstå så ikke at Gud griper inn i disse menneskers liv og straffer dem på samme måte som man straffer ulydige barn eller forbrytere.
Og for meg bekreftes det nettopp at det er verden overgav som benyttes.
Gud overgir slike mennesker ved at han gir opp å holde dem innfor den sannhet han har åpenbart for dem.
En sannhet som har som oppgave å være med å beskytte deres liv mot de ødeleggende og demoniske krefter i tilvegelsen.
Og det gjør Gud siden de, selv om de kjenner sannheten, i tross og opprør bryter ut av sannheten
og gir seg hen til en praksis som er en konsekvens av at de velger å følge sine legemsluster i stedet for å leve i pakt med sannheten.
Gud lar dem gå sin egen vei ut av den sannhet og den rett han har etablert for skapningen, ut av hans sannhet og det værn mot det demoniske denne sannhet er, inn i den løyen de i stedet har valgt,
Men dette er et valg som har sine konsekvenser, sine følger, følger altså for kroppene deres.
Djeveleren driver dem til å følge sine lyster på tvers av og i opprør mot den sannhet vi kjenner.
Og disse følger er altså den straff de pådrar seg.
Det er som jeg sa fra en side sett ikke Gud som griper inn med straffen.
Straffen er derimot den konsekvensen de drar inn over seg.
Så når
For her var det i avsnittet vi leset, og nå handler det åpenbart om at den første overgivelsen er å hennige seg til å leve ut sine luster.
Så når det er underordningskultur, og alt i dag er det.
Alle veiene.
Det er ikke noen frihet å velge den frihet som man i dag velger på seksualitetens område.
Det er å velge tredje domen under synden og løyen.
Gud visste selvfølgelig hva følgene av deres valg ville bli.
Men han tvinger ingen til å bli værende innenfor hans sannhet, som i sterkt opprør og tross mot denne sannhet, med viten og vilje, og i ren lyst, velger usannheten.
Men disse konsekvenser er altså dypest sett Guds vrede over løynen.
Et opprør mot den orden og lovmessighet han har lagt ned i skapeverket.
Det er bevisst å velge løynen framfor sannheten,
Man kjenner, har som konsekvens, at man også må høste fruktene av valget.
Det vil si, slik det altså skjedde første gang i historiene i Edenshage.
Man overgis til løyen og til han som er løyns opphav, slik det som nemt står i siste del av vers 44 i Joannes 8.
Det vil si til djevelen, som når han taler løyen, taler av sitt eget, for han er en løynere løyen svar.
Man handler altså i det demoniske, vi har allerede peket
hva som rammet jødene som en konsekvens av at de valgte løyne.
Men så kan man undres over om kirken i dag er bevisst hvilke ansvar som viler på den ved å lede mennesker inn i valget av løyne.
Hvilke krefter, hvilke farskap, man da overgir menneskene til.
Eller for den sakskylden,
Hvilken musikk som etter hvert råder grunnen i kirken fordi man valgte å holde seg til de selvmotsigende og konsekvente løgner om musikken som ble servert de siste ti årene av 19-tallet.
Resultatet er at den musikken kirkegård sier at kirken må utelukke fordi den er uttrykk for det kirken må utelukke siden den er uttrykk for det demoniske.
I dag mer og mer rår grunnen i kirken.
Man handler gjennom valget av løyen i avguderi.
Man dyrker avguder i stedet for den uforgjengelige Gud, som har overgavt seg for dem.
Slik vi så i vers 24.
Derfor overgav Gud dem i deres hjertes lyster til urenhet, til å vannære sine lege med seg imellom.
Og det kan ikke være tvil om, slik vi allerede har slått fast, at dette siktet til et utsvevende og grenseløs seksualitet, hvor man i ren lyst går fra den ene partner til den andre i jakt på å få tilfredsstilt sitt begjer, med andre ord.
Slik vi kjenner det fra det gamle hedenskap hos en svart mann.
og som Margaret Meade har skildret for oss og anbefalt, og ikke minst slik ved at andre verdenskrig i omfattende grad her i vest har sett det utfolde seg innen det moderne hedenskap som følger kjølvannene av den massemedia formidlet av fra amerikanske musikken, og den seiersgang innen kulturen.
Deretter kommer vi til vers 25, og den neste trinn på denne overgivelsens trappetrinn nedover.
Her er det snakk om nedalvgående trappetinn.
Og dette er altså en
En nedadgående trapp til den onde leder mennesker inn i ved hjelp av løynen.
For sånn det står i vers 25.
De byttet bort Guds sannhet mot løynen.
Det står veldig tydelig.
Og strafen som følger av dette skildrer Pølis i vers 26 og 27.
Derfor overgav Gud dem til skamlige lidenskaper.
Deres kvinner byttet bort det naturlige samlige med et som er mot naturen.
På samme vis forlod også mennene den naturlige omgang med kvinnene brent i begær etter hverandre.
Menn drev skamlig utrokt med menn, og fikk på sin egen kropp den straf de fortjente for sin forvilser.
Som jeg også tidligere har nevnt, tror ikke jeg at dette i hovedsak dreier seg om seksuell omgang mellom homofile og lesbiske.
Jeg tror ikke det.
Når jeg mener at det er dekning for å tenke det, har det sin årsak i at begge de verb som er brukt her
I begge disse verb som er brukt her, kommer det til å uttrykke et aspekt av en overgang fra ett til noe annet.
Kvinnene byttet om som det står.
Det vil si de gikk fra en praksis til en annen praksis.
Og mennene forlot, det vil si fra en form for seksuell omgang, og gikk over til en annen.
Og 78.
oversettelsen, som jeg vanligvis ikke anbefaler, får svært tydelig fram at dette er et tal om en endret praksis fra ett til noe annet.
For der er det oversatt slik, på samme måte sluttet mennene å ha naturlig sammenliv med kvinner.
Og dette skjer altså på samme måte som blant kvinner som det står.
På samme måte.
Her er det snakk om at noen slutter med en praksis og går opp med noe annet.
Med andre,
Hvor er det slik sett identisk endring av praksis for både kvinner og menn?
Det jeg altså sier er at jeg mener at vi her har med mennesker å gjøre som egentlig kunne karakterisere som heterofile menn som har levd et så utseende seksual liv at de for spenningens skyld søker nye og pillende seksuelle opplevelser hos personer av samme kjønn.
Det vil si siden seksualiteten i dette perspektiv kun handler om tilfredsstilse av drifter
Hvilket selvfølgelig er mulig også å åpne med en person av samme kjønn.
Og i dag reklameres det jo avis etter avis om alle dupper dite du kan kjøpe for å få akkurat denne tilfredsstiden.
Ja, dit vil jeg hamne.
Og det var en neppalvålig innvenning mot en slik praksis innenfor den normløse hedenskap som rådde i Roma på Paulus tid.
For det er et faktum at seksualitet mellom personer av samme kjønn både ble forsvart og praktisert, særlig i høyre kretser av folket, over hele den gresko-romerske verden.
Og dette er altså en praksis man både utenfor og i kirken her i vestens kristenhet har åpnet opp for og lagt til rette for ved å likestille den naturlige seksualiteten mellom kvinne og mann med en seksualitet som er mod naturen.
Og vi ser den samme tendens i våre dager som i oldtidens Roma, nemlig hvordan stadig større grupper, både av både kvinner og menn,
som velger sin grunnleggende seksuelle orientering er heterofile, og lever som heterofile, drømmer om og dras mot seksuelle erfaringer med personer av samme kjønn, som er ekstra forhøyert erfaring av driftstillfredsstillelse.
Og som vi så, dette er en konsekvens av at man bytt bort gudsannhet mot løgnen.
Man velger bevisst å holde seg til løgnsvar.
Ja, når man ser på vår tids veldig innsats for å
og fornekte kjønnskategorien mann og kvinne.
En naturlig sannhet, det vil si en sannhet med basis i naturen, man skulle tro var like grunnfast som dovre.
Kan man faktisk undres på om det i framtiden vil være relevant å skille mellom heterofili kontra homofili?
og at man i stedet kommer til å erstatte disse begrepet pan fili.
Det vil si en seksuell årjentilling som resulterer i at man kan forelske seg i, føle seg seksuelt tiltrukket av og ha omgang med andre personer uten hensyn til sønn kjønn.
Siden kjønn er en kategorisering som ikke lenger gjelder.
Og jeg sa jo det, det var en debatt på tv, hvor det var en naturvidenskapsmand, så sa han det.
Når jeg i min forskning skriver hannkjøn, eller hannindivider og hundindivider, så får jeg bli kritisert av kolleger for at det er en kategorisering som ikke gjelder lenger.
Ikke lenger gjelder.
Og da sier jeg det, sier han.
Ja, men jeg gjør jo ikke noe annet enn det jeg observerer i naturen.
At hundindividene har store kjønnskjønner, selv om hannindividene er små.
Og så sa han, men det gjør ikke noe inntrykk på dem så.
Når ikke frem til dem med det.
De har ikke noe forståelse for at det er likevel så mener man at det er det her noe du får lade til.
Og det er veldig tydelig at det går i den retning.
Jeg vet ikke om jeg har nevnt det før, men jeg kan nevne det.
Den der gang vi så faen, jeg har en film hjemme.
Det var noen store filmskapere, italienske filmskapere, mot siste halvdelen av 1900-tallet.
Og en av dem har laget en film som skildrer på en måte forholdet i
Roma omtrent på Nero's tid.
Og det er to unge gutter.
Og der har du dette herre.
Pan, filin.
Altså seksualitet er ikke noe som utfolder seg mellom menn og kvinner og sånn.
Nei, det er bare det at disse her er fart.
gjør rundt i områdene der og innleder seksuelle forhold til personer og følelser tiltrukta uansett det virker ikke som selvfølgelig kjønnskategorien er tilstede i det hele tatt.
Jeg tror det er ganske treffende for de forhold som er rådde da.
Når vi så har gjennomløpt de to etaper jeg har skildret overfor kommer neste etappet som på en måte leder inn i konsekvensene av og summerer opp hele denne demoniske utvikling som følger med nødvendighet av det forutgående, det vil si slik vi leser i vers 28.
Og etter som de ikke brydde seg om å eie Gud i kunnskap, overgav Gud dem til et uduglig sinn.
Her ser vi hvordan den skeptiske lykkegyldighet og uengasjertighet når det gjelder sannheten topper seg i en holdning der man kort og godt ikke gir i bry seg om Guds sannhet.
noe som altså resulterer i et udugelig sinn.
Det vil si, vett og forstand har blitt ubrukbart, og har sluttet å virke etter sin bestemmelse.
Og det må jo nærmest av seg selv bli konsekvensene hos den som ikke bryr seg om hva som er sannhet.
Men når store grupper mennesker er beheersket av slike udugelig sinn, blir følgende særdeles dramatiske.
Da har vi med den omfattende oppløsningstendens i at kaos å gjøre
slik Paulus, uten omsvep i all sin brutalitet, skildrer dem.
Så de gjør slikt som ikke sømmer seg.
De er fulle av alle slags urett, umoral, grisket, omskap, full av miskynnelse, mordlyst.
Lysten til myrde, altså.
Og det er ikke veldig mange damesier jeg har hørt i det.
I Sverige er det sånn at barn helt nye i barneskonsalderen tar kontakt med lederkriminelle og bestiller våpen, for de vil skyte foreldrene sine, eller er det noen andre de ikke liker, så vil de skyte det.
Sånn er det i den situasjonen.
Og vi ser, her var vel ikke annet?
Jo, jo, jo.
Det var forklart at det var sånn.
Mordlyst, altså.
Rett og slett.
Og strid, svik, falskhet.
De ble ryktemakere, badtallere, guds hater, voldsmen, overmodige, storskryttere, oppfinnsomme til ont, ulydige mot foreldre som er veldig kjent i dag, uforstandige, upålidelige, uten naturlig kjærlighet og ubarmertighet.
Jeg vet ikke om dere har lest om disse herre.
Unge damene nede i Kristiansand som utlevde noe forferdelig vold mot jemnalderende jenter.
Og foreldrene sa at vi er helt fortvilsvise.
Vi har ingen kontroll på dem.
Og dette var relativt unge jenter nede i ungdomsskolealderen.
Det er faktisk ikke det minste vanskelig å forstå hva kirken sikter til når han mener at det nye edenskap blir langt frykteligere enn det gamle.
For å leve i et samfunn av mennesker preget og styrt av de holdninger de karakterer personlighetsstrekk, som vi leser om her i romerne 128-30, må være så mareriktaktig at vi overhovedet ikke er i stand til å forestille oss det.
Men det kan vi slå fast alt som heter sosiale samfunnsforhold er utenkelige under slike lovløse tilstander.
Eller som vi tidligere har citert etter kirkegård.
Med den fornuftige statsopphøringen vil så statskonsten, livet spill, alt reis om å få mengden bestøvlet og derligst om å få den støyende, befattelig,
bevegnet, på sin side, likegyldig, alldeles likegyldig, om den forstår noe eller ikke.
som jeg sa, gjennom Jødenes utrydelser i Tyskland, som fryktelig mange Jøder var med, uten at de, jeg tror, ikke noe av dette øyeblikket noen gang med at det er noe spesielt med Jøden.
Og for igjen å minne oss om det, hva er den bakenforliggende årsak til at man, ifølge Paulus til slutt, vil ende i den forferdelige stilling?
Jo, det leser vi om i vers 18, det verset som er innledningen til dette dystre avsnittet.
Det er en følge av at menneskene holder sannheten ned i urettferdighet,
Så stort alvor er det forbundet med å forholde seg uengasjert til sannheten, til det å avvise eller benekte den i stedet for å erkjenne den og realisere den i livet, i eksistensen.
Da hamner man i løgnen.
Derfor skriver Paulus slik i Romerne 2.7-8.
Til den som med utholdenhet i god gjerning, det vil si virkelig gjør i eksistensen, søker herlighet og ære og uforgjengighet
skal han gi evig liv.
Men over dem som er gjenstridige og ulydige mot sannheten, men lydige mot urettferdigheten, det vil si den urettferdighet som holder sannheten ned, over dem skal komme vrede og harme.
Dette siste har jødene allerede bittert fått erfaring i stort omfang, det vil si slik det står i vers 9 i Romerne 2.
Trengs og angst skal komme over hver menneskesel som gjør det onde,
Både for jøder først, står det.
Og så greker.
Jødene har som sagt allerede, og helt siden år 70, da templet ble ødelagt, som de første, kjent trengselen og angsten på kroppen.
Men også grekeren, det vil si de hetenske folkeslaget, skal etter hvert få erfaring med den samme trengsel og angst.
Men Paulus formidler ikke bare håpløshet,
For herlighet og ære og fred skal være den få som gjør det gode, både gjør det først og så greker.
Men det å gjøre det gode har en helt avgjørende forutsetning at man erkjenner sannheten, og i indelighet og utådelenhet virkeliggjør den i eksistensen, i sitt liv.
Det er å gjøre det gode.
På bakgrunn av det jeg har tatt frem overfor, våg i å slå fast at den postmoderne like gyldighet, overfor sannheten som preger vår tid, er en konsekvens av virksomheten til han som kalles løynens far.
Han som råder i alt hedenskap, og denne like gyldighet er egentlig bare et skalkeskjul for at man har valgt løynen.
Det åpenbarer til alt tydelighet når han observerer den livsstil og leve måte.
som følger av denne livlykkelighet. Jeg tror faktisk vi gir oss der i dag, i stedet for å begynne på et litt nytt avsikt.