Så kom vi altså til det andre moment som nemnes i predikeren eller predikanten.
Det får unnskylde meg hvis jeg sier predikeren noen ganger og predikanten noen ganger, for det er ikke så lett å omstille seg til ny navn da.
Predikanten heter vi nå 311.
Og her har vi som nemt, med en dimensjon ved skapelsen å gjøre som kun
angår menneske.
For i hele den jordiske skapning er det bare menneske som har fått evigheten lapp ned i sitt hjerte.
Dette er noe som utlukkende gjelder for menneske.
Slik det også kommer til uttrykk i Første Mosebok 1, og der på følgende måte.
Da sa Gud, la oss gjøre mennesker i vårt bilde, etter vår lingelse, og Gud skapte menneske i sitt bilde.
I Guds bilde skapte han det,
til mann og kvinne skatte han dem.
Og la meg i våre dager understreke at mennesket som mann og kvinne er en helt fundamental dimensjon ved mennesket som evig skapning.
Det er jo det eneste i tilkning til skapelsen som blir sagt om mennesket i tillegg til at det er skapt i Guds bildet.
Altså at det er et evig vesen.
Mennesket i sin grunn, og slik det er skapt, er som evige skapninger, altså enten mann eller kvinne.
Og det kommer til å realisere seg også i evigheten.
Det er helt overvist om.
Og det uansett hva man i dag sier om saken.
Og den ene, den immanente dimensjon ved denne menneskelig syntese, nemlig kjønnspolariteten,
bekreftes jo til fulle av naturvidenskapen, mens den andre, den transcendente dimensjonen ved mennesket, nemlig evighetsdimensjonen, faller utenfor det området naturvidenskapen kan si noe om.
Denne dimensjonen hører med til troens virkelighet.
Den må vi forholde oss i tro, så lenge vi er hernede.
Det vil si at bak det korte og tilsynelatende, unselige utsannene, også evigheten har han latt ned i deres hjerte.
Ligger det en så omfattende virkelighet, så veldige dimensjoner og meningssamlinger, at ikke NOE menneske er i stand til å fatte innebyrden, omfanget av og dybde i det?
Ja, slik at selv den store vismannen Kong Salmo,
Han som av Gud fikk et vist og forstandig hjerte, så det ikke har vært din like før, og ikke vil komme din like etter deg, som Gud sier til ham i
1.kommet bok 3.12, må erkjenne, selv om Gud har latt ned av sin evige dimensjon i menneskets, og dermed også i mitt hjerte, kan ikke mennesket, og
heller ikke jeg, Kong Salmo, den største vis man noensinne,
Forstå det verk Gud gjør fra bydelsen til enden.
Så jeg må jo si at det har gitt uttrykk for min store beundring og respekt for Augustin som en av de store tenkere som overhovedet har eksistert.
Men han stiller åpenbart etter Salmo.
Det tror jeg vi må konkludere med.
Men jeg tror jeg kan våge å si såpass.
Alt Guds ord, fra første blad i første Mosebok, til siste blad i Johannes Åpenbaring,
Og alt det mellomliggende står på en eller annen måte i relasjon til evighetsdimensjonen ved mennesket.
Og uten denne relasjonen til mennesket som evig skapning, er Guds ord i Bibelen i utgangspunktet ikke tenkelig.
Hvert ord i denne bok er fra begynnelsen til enden Guds taler til og om den skapning som av Gud har fått evigheten lagt ned i sitt hjerte.
Og siden vi her altså taler om skapelsen er følgelig evighetsdimensjonen som vi har nemt noe som et hvert menneske er i besittelse av.
Det fins intet menneske som ikke er en evig skapning
Og dertil altså, som jordisk skapning, mann eller kvinne.
Dette er de to primære kvaliteter ved mennesket.
Og begge disse kvaliteter, evighetsdimensjonen og kjønnspolariteten, benektes og bekjempes innenfor dagens postmoderne kultur.
Det vil si det vi karakteriserer som et moderne hedenskap.
Før jeg går videre, kan jeg forsikre at jeg ikke vil gjøre noe forsøk på å overprøve Salmos konklusjon.
I det vi nå tar for oss.
Heller ikke jeg er i stand til å forstå det verk Gud gjør fra begynnelsen til enden i tilknyttning til at han la evigheten ned i menneskens hjerte.
Men jeg vil, ved hjelp av Søren Kierkegaard,
prøve å belyse enkelte trekk ved denne evighetsdimensjon som har betydning for det vi behandler her i disse seminarene våre.
Og la meg innledningsvis nevne at jeg i dette avsnittet i stor grad vil støtte meg på Gregor Malandsjukhs bok Frihet og eksistens studier i Søren kyrkegårds tenkning.
Men aller først vil jeg rette opp en feil fra et tidligere seminar, der jeg antok at Nalantsjukk var hviteruser, noe som altså ikke stemmer, siden han er født i Ukraina.
Men så ble han etter hvert dansk statsborger, det vil si da han var til nærmest 50 år gammel.
Vi har flere ganger vært innom Sjørenkirket og syn på mennesket som en syntese bestående av tid,
det endelige lege med sjel og nødvendighet, på den ene siden.
Det er den ene siden av syntesen.
Og av det evige, det uendelige, ånd og frihet på den andre siden.
I tiltnyten til dette skriver man landsjuk.
Mennesket fremtreder først, og fremst som et timelig vesen,
Og fra begynnelsen av er hele dets streben å virke utadrettet.
Det er mennesker fra starten av, også som barna er vi det.
Målet for alle dets ønsker ligger innenfor verden, men manfoldigheten av dets ønsker er ubegrenset.
Tid for ønske er der ingen grense, og den som har vært barn vet det.
For å ønske oss både ene og andre er ikke en begrensning der.
som kirkegård skriver.
En dag våkner der foranledig av ytre omstendigheter eller ved menneskets egen refleksjon.
Det skjer noe ute når man blir utsatt for noe påvirkning utifra eller man rett og slett begynner å reflektere over sin egen tilværelse.
Det er det han tenker på.
Et annet moment, nemlig det evige, der har ligget latent som mulighet i mennesket.
Her skal vi lese noen vers, den første koruntebrev, 15, som behandler dette her.
Første koruntebrev, 15, 45-49.
Slik står det også skrevet, «Det første mennesket, Adam, ble til en levende sjel.
Den siste Adam ble til en ånd.
som gir liv.
Og her har du på en måte disse to dimensjonene.
Jeg sa jo da at det sjelige og legemlige, det hører til den første syntese, den jordiske, den naturlige delen av mennesket.
Men det åndelige er ikke det første.
Men det naturlige, det er det naturlige som er det første.
Og deretter det åndelige.
Det første mennesket var av jorden.
Jordisk.
Det andre mennesket er av himlen.
Det første mennesket, som det jordiske var, slik er også de jordiske.
Og som den himmelske er, slik skal også de himmelske være.
Og like som vi har både et bilde av den jordiske, så skal vi også bære et bilde av den himmelske.
Her ser vi helt klart denne synteseskildret.
Det naturlige mennesket som skjedelig legemlig.
Det vil si, slik vi leser i 1.
Mosebok 2.7.
Men dette skjedelige legemlige vesen bærer i seg muligheten for det åndelige som virksom realitet i livet, og gjennom relasjon til den siste Adam, som det sto her i 45B.
Men dette åndelig er ikke det første.
Det er det naturlige mennesket som er det.
Men det åndelige er ikke det første, men det naturlige.
Og deretter det åndelige.
Og dette sier det om rekkefølgen, ikke sant?
Og så skildes syntesen i vers 47-49 en gang til.
Det første mennesket var av jorden, jordisk.
Det andre mennesket er av himmelen.
Det er dette her som Søren Kierkegaard kaller den første syntese.
Ikke sant?
Det første mennesket.
Og så kommer den andre syntese der, når det åndelig kommer inn som en virksom realitet.
Som det jordiske var, slik er også de jordiske.
Alle jordiske resene er slik.
Og som den himmelske er, slik skal også de himmelske være.
Det er de som har fått sin ånd gjennom livet, ikke sant?
Og like som vi har våret bilde av den jordiske, så skal vi også bære bilde av den himelske.
Og det er den syntesen hvor det åndelige, eller vi kan si det legemelig sjelige på den ene siden, og det åndelige, det er det nye mennesket, genskapte mennesket.
Og i tilknytning til kirkegårdsbegrepet angst har vi tidligere flere ganger nevnt at angst ifølge kirkegård er et vesentlig moment i den menneskelig eksistens.
Og at det kun er menneske av alle levende skapninger som kan føle med angst.
Dette henger sammen med at alene mennesker ved hjelp av refleksjonen kan heve seg over øyeblikket og tenke over sin fremtid og over sin situasjon i tilvegelsen i det hele tatt.
Det er det som er basis for angsten, og det er mulig kun i kraft av at vi er evige vesen.
Skriver man langt sjunk om dette der.
Kanskje her skal peke på at
Det som er grunnlagd fra angsten er den evighetsdimensjonen i mennesket, som også er fundamentet under og forutsetningen for Augustins tanker om det utspente nu.
Slik vi har tatt dette for oss tidligere.
For nettopp det at mennesket kan heve seg over øyeblikket og reflektere over sin situasjon i tilværelsen, er jo å grunde på fremtiden i lys av nye og fortida.
Følgelig blir våre liv en enhet av erindring, oppmerksomhet i nue og forventning.
Og så er det altså slik at denne forventning, tanken på framtiden, kan fylle et menneske med angst.
Dyre som alltid lever i nuen, legg merke til det, dyre som alltid lever i nuen, det er ikke skapt til Guds bilde altså, i øyeblikkets situasjon kan oppleve frykt når det blir skremt.
men det kan aldri oppleve angst, for angsten har sin grunn i menneskes utspente bevissthet, som er en konsekvens av at evigheten er lett ned i menneskes hjertar.
Dyret er altså helt og fullt en timlig skapning med en bevissthet knyttet til øyeblikket,
Det lever som sagt i nye, det vil si i den dyriske bevissthet som musikk og underholdningskulturen frenetisk og med alle midler prøver å påtrykke oss mennesker.
Legg merke hva jeg sier.
Det er den bevissthet som underholdningskulturen og den moderne musikken prøver å påtrykke oss.
For slik blant annet å befri mennesker fra angstens mulighet ved å drukne tankene på fremtiden i et inferno av voldsomme og kaotiske sandsindtrykk.
I nye som lammer all refleksjon.
Det er nettopp det som er tegnet på det.
Tror dere at det er folk som sitter hjemme og ser på disse underholdningsprogrammet, sitter samtidig og reflekterer over livet?
Nei, da gjelder det bare å leve med denne underholdningen som de har foran seg.
Det er derfor den kristenhet som, slik vi tidligere har påpekt, lever i omløsheten.
En omløshet hvor det nettopp gjelder å holde angsten uten døre.
Ja, hvor det er en særdeles avgjørende forutsetning.
Det er derfor denne omløse kristenheten er blitt så opptatt og helt avhengig av målreddet og kunne fylle sjel og sin med store doser musikk og underholdningskultur.
Og dra det inn på vedhuset faktisk.
Men å innbille seg at det moderne hedenskapsmusikk og underholdning kan verne mot angst, er en forferdelig forførelse.
Siden dette hedenskap, denne musikk- og underholdningskultur, er kjernen i de oppløsningstenser, og den åndløshet kirkegår advarte så sterkt nord.
For kirkegård gjorde nemlig ikke bare analyser av de psykologiske, antropologiske, altså vårt sammensetning av vår syntesestruktur.
Han gjorde ikke bare analyser av de psykologiske og antropologiske, det vil si den naturlige menneskelige forutsetninger for angsten, men også av sin tids åndelige situasjon.
Hvor vil han komme til den overbevisning?
at den vestrige verden sto overfor en krise av hitil uante dimensjoner, hvor angsten ville bli ved et akutt problem for mennesket, som Malandsjukk skriver.
Det er ikke noe redninger eller flykter inn i det moderne hedenskapet.
Jeg tror kanskje at dette er på sin plass å gå litt nærmere inn på problematikken knyttet til begrepet tiden og deres forhold til evigheten slik.
kirkegård klargjør dette i begrep og angst.
Tiden bestemmes der som den uendelige suksesjonen av de enkelte tidsmomenter.
Tiden i seg selv, jeg merket at jeg sier tiden i seg selv, ikke tiden som vi opplever den, men tiden i seg selv, kan altså ikke indeles i et nærværende, forbygående og tilkommende
Tilkommende tid, siden en slik indeling, vil kreve en fast og ubeveglig målestokk, som tiden kan bli sett i forhold til.
Og jeg skal illustrere det der.
Hvis du tenker at du står ned ved vannet her, og da tenker vi tiden som er hjelv.
Ja, da er det noe som er høyere opp i hjelvet, nemlig alt som er overfor meg.
I elva i seg selv er det ikke noe som er overfor eller nedenfor.
For elva er bare venner der.
Men hvis jeg står med vannet, så er det noe som er overfor meg.
Nemlig alt som er overfor meg.
Det er jeg som er det faste punkt.
Og blommer nedaføret.
Det er det som er nye for meg.
Sånn er det med tiden også.
Så i kiket går.
Den er egentlig bare en strøm, som er hvilken som helst elv.
Men du må ha et fast punkt for å kunne inndele tiden i et fortidig, et fremtidig og et nåtidig.
Sånn er det.
Du og jeg, hvor er nåtiden?
Det er sånn som jeg er her og nå.
Hva er fortid?
Det er min fortid.
Hva er fremtid?
Det er min fremtid.
Jeg blir det faste punktet i dette.
Det er litt viktig å forstå det.
Derfor er tiden i og for seg bare en prosess, en gåen forbi, som kirkegård skriver.
Men så er det jo slik vi har belyst ovenfor at mennesket er en evig skapning i kraft av at det har fått evigheten nedlagt i sitt hjerte.
Og dermed vil aldri et menneske kunne forholde seg abstrakt til tiden.
Det er veldig viktig.
Vi kan ikke forholde oss abstrakt til tiden.
Det vil si sånn til tiden i seg selv.
For det er først i forhold til det evige som det alltid nærværende, legg meg til.
Det evige er alltid nærværende.
Det er ikke noe fortid eller fremtid.
Eller på sett vi ser det om fremtid.
Men den er alltid nærværende.
At tiden får sin betydning.
Og at den kan indeles inn utid.
Som er stadig
Forbipasserende og i fortid og fremtid.
Først, i lys av at vi er evige skapninger, hvor vi forholder oss til det evige, så kan man inndele på den måten.
For det gjør ikke dyre, altså.
De lever bare i dette nye.
Dette skriver jo Malanchukomda.
Og da skal jeg sitte dere litt i sin bok Nøkkelebygge, Reprisøren kirke i års tenkning skriver noe om det.
Det er først i forhold til det evige, som det alltid nærværende, at tiden får sin betydning.
Og at den kan indeles i nutid.
Som det stadig får bispasserende i fortid og fremtid.
For det er faktisk sånn.
Når vi sitter her, så løper hele tiden forbi oss.
Nuttiden, vi er i nutten, men det er en tida som hele tiden passerer.
Evigheten er nemlig alltid til, mens tidens vesen er å gå forbi.
Og hvor lenge enn tiden varer, blir den aldri til det evige.
Da må det tilføyles at det fremtidige og det evige er nøyeforbundet.
Legg merke til det der.
Dette kommer tilbake til.
Det fremtidige og det evige er nøyeforbundet.
Da det nettopp er det fremtidiges vesen, stetser stadig og presenterer seg som det evige mulighet.
Det er fremtiden som presenterer seg som det evige mulighet.
Dette kommer tilbake til.
Og egentlig er det et veldig trøsterikt utsann.
Det fremtidige og det evige er altså nøyeforbundet, ifølge kirkegård.
Siden det er nettopp det typiske for det fremtidige, at det stadig presenterer seg som det eviges mulighet.
Hva mener så kirkegård med det?
Har ikke evigheten med hele verden?
Og det har den jo selvfølgelig.
Jeg har fra fødselen vært et evig vesen siden jeg ble skatt med evigheten lagt ned i mitt hjerte.
Men likevel fremhever kirkegård altså det fremtidige, det vil si forventningsaspekter ved det utspendte nu, som det eviges mulighet.
Jeg tror at kirkegård slik på sin helt særleggende måte gir uttrykk for det samme som vi tidligere har pekt på hos Augustin.
og som strukturerer flere hans bøker i lys av menneskelivet som en pilgrimsvandring fra det lave, det legemelige, det timelige, det som underholdningskulturen og den moderne underholdningsmusikken vil tvihålle oss fast i, for å si det rett ut, til det høye, det omlige, det evige.
Og husk at Augustin påpekk det at det er musikk som binder oss der på det lave.
Jeg tror ikke det er tvil om hva som i dette klinget bak hos så vel Augustin som kirkegår, og det er det Paulus skriver om fra begynnelsen av kapitel 3 i Philippebrevet.
Det vil si de versene som går umiddelbart forutfor, og som er en forutsetning for de versene fra det samme brevet som vi har tatt for oss i tidligere timer.
Sånn slik jeg har sagt,
har vært særdeles viktige som et Bibels grunnmur under våre rekka seminarer.
Og jeg skal lese disse versene fra begynnelsen av kapitel 3, men kanskje bør jeg innredningsvis peke på at Paulus her, på en meget kraftfull måte, også trekker frem den situasjon Jødene er hamnet i på grunn av avvisningen av Jesus, det vil si slik vi har behandlet dette i tidligere seminarer.
Men det er jo ikke det vi skal lete vår oppmerksomhet mot i denne forbindelse.
Vi kan jo merke oss også det.
Og vi skal faktisk lese disse 16.
versene der i kapitel 3 i Filipperbrevet.
For øvrige mine brødre, gled dere i Herren.
Og her kommer akkurat det samme som han også faktisk skriver i gentar i kapitel 4.
Jeg blir ikke trett av å skrive det samme om igjen.
Og for dere er det desto tryggere.
Hold øye med hundene.
Hold øye med de onde arbeidere.
Hold øye med de skamskårene.
Og hvem de skamskårene er, er ikke tvil om.
Det er de som er omskåret.
For det er vi som er de omskårene.
Vi som tjener Gud i hans ånd.
Og roser oss i Kristus Jesus.
Og som ikke setter vår liv til kjødet.
Omskjærelsen skjer jo på kjødet.
Skjønt, jeg har sagtsens det jeg kunne sette min liv til også i kjødet.
Om noen annen mener å kunne sette sin liv til kjød, da kan jeg det enda mer.
Jeg er omskåret på den 8.
dag.
Jeg er av Israels ett, av Benjamin's stamme.
En hebrer født av hebrere i forhold til loven en fariserer.
I nidkjærhet, en forfølger av menigheten.
I rettferdighet etter loven, uten lytte.
Han nevner opp en mengde ting som jeg kunne ha å holde meg til.
Ja, hvordan ser han på det?
Skal vi se.
Men det som var en vinning for meg, da jeg la vekt på det, alt det jeg har fått i kraft av at jeg er Jøde.
Men det som var en vinning for meg, det har jeg for Kristis skyld aktert som tap.
Ja, jeg akter i sannhet alt for tap, fordi kunnskapen om Kristus, Jesus, min Herre, er som veget mer verdt.
For hans skyld har jeg tapt alt.
Jeg akter det for skrap.
Ganske sterke uttrykksmåter.
for at jeg kan vinne Kristus og bli funnet i ham, ikke med min egen rettferdighet, den som er av loven, men med den jeg får ved troen på Kristus, rettferdigheten av Gud på grunn av troen.
Så jeg kan få kjenne ham og kraften av hans oppstandelse og samfunnet med hans lidelser i det jeg blir gjort lik med ham i hans død.
Om jeg bare kunne nå frem til oppstandelsen fra de døde,
Ikke så at jeg alt har nådd dette eller allerede er fullkommen, men jeg jager etter det for å kunne gripe det fordi jeg selv er grepet av Kristus Jesus.
Brødre, jeg mener ikke om meg selv at jeg har grepet det, men et gjør jeg.
Jeg glemmer det som ligger bak og strekker meg ut etter det som er foran, og jager mot målet til den sejrspris som Gud har kalt oss til der ovenfra i Kristus Jesus.
La oss da, så mange som er fulkomne, ha dette sinn, og om dere skulle være annerledes innstilt i noe, så skal Gud også åpenbare dere dette.
Dette gjelder bare for at vi, så langt vi er kommet, holder frem i samme spor.
Og så kommer dette brødet hver mine etterfølgere, som er borte inn.
La meg peke på at hvordan versene 12 til 16 er strukturert omkring, jeg faller helt sammen med Augustins utspente NU.
Det vil si som erindring, nærvær i NU og forventning.
Noe som Paulus her belyser i umiddelbart relasjon til livet som en pilgrimsvandring.
Og jeg tror at vi bør ta oss tid til å se på nettopp dette.
Avsnittet starter med det nærværende, det vil si NU,
Ikke så at jeg har nådd dette, eller er fullkommen, altså nå.
Og så vers 13.
Jeg mener ikke om meg selv at jeg har grepet det, altså nå.
La oss alle sånn er, og det er nåtid, altså fullkommende.
Og så vers 16.
Det gjelder bare om at så langt vi er kommet, sier jeg.
Men hvordan er så stillingene nye for den som sier om seg selv at han ikke så langt han har kommet, har grepet det?
Jo, skriver Paulus i vers 7, og til 10 slik vi leser det.
Men det som var en vinning for meg, det har jeg for Kristi skyld aktet som tap.
Ja, jeg akter i sannhet alt for tap, fordi kunnskapen om Kristus, Jesus, min Herre, er så mye mer verdt.
For hans skyld har jeg tatt alt, jeg akter det for skrap for at jeg kan vinne Kristus og bli funnet i ham.
Ikke med min rettferdighet, den som er av loven, men med den jeg får, er og nå, altså nåtid, den jeg får ved troen på Kristus, rettferdigheten av Gud på grunn av troen, så jeg kan kjenne ham og kraften av hans substanser.
og samfunnet med hans lidelser, i det blir gjort lik med hans død.
Dette er basis for at Paulus, som altså ikke har grepet det, og ikke er fullkommen, som han sier, samtidig kan omtale seg selv som fullkommen.
Og det er åpenbart at den fullkommenhet han skal få i evigheten, den har han enda ikke nådd til, men når han allikevel omtaler seg som fullkommen, handler det om den fullkommenhet han eier i Kristus.
Jesus.
Her og nå.
Og det er dette her pillgrimsperspektivet som Augustin strukturerer sine bøkeretter.
Så har vi Fortia, og la meg allerede si at dette viser hvor rett det er når kirkegård peker på framtiden som det er evigest muligheter, var det jeg sa.
Veldig viktig.
For når vi ser på Fortia,
Da er det ikke lenger knyttet noen muligheter til den.
Fortia er ikke en tid for muligheter.
Selv ikke for det evigeste muligheter.
Ja, i mye er kanskje fortia.
De forspilte muligheters tid.
Da vi forspilte mange muligheter.
Det er sånn det er med fortia vår.
Selv ikke det evige kan få gjort noe med fortia vår.
Og det er nok det også Paulus, som blant annet i nidkjerrighet har fulgt Krist i menighet, som han eit kjenner i vers 6, har i tanken når han skriver i vers 14.
Men eit gjør eg, eg glemmer det som ligger bak.
Det Paulus her faktisk vil få oss til å forstå, er dette.
Selv et menneske som har vært så langt nede at han har fulgt i trone, vært delaktig i mordet på Stefanhus, og har fulgt Jesus.
Slik han får høre frå Jesu egen munn.
Sølv, sølv.
Hvorfor følger du meg?
Ja, påstående skjerningen er ny.
Selv et slik menneske, og vi vet jo ikke hva Paulus var med i den tid han søkte opp til kristen i husene og dro med seg ut.
Det kan ha skjedd mye rart.
Et slik menneske kan altså glemme alt som ligger bak.
Hvordan er det mulig?
La meg svare med det malangtsjukhsk-livet med basis i kirkegård.
Det fremtidige og det evige er nøyeforbundet, da det nettopp er det fremtidiges vesen stadig å presentere seg som det evigeste mulighet.
Det evigeste mulighet i mitt liv ligger innfor fremtiden.
Det er der det er.
Fort, ja, jeg skal få glemme det, sier Paulus.
Og det er jo nettopp slik Paulus skriver om det fremtidige i dette avsnittet i vers 12.
Men jeg jager etter det, for å kunne gripe det, fordi jeg selv er grepet av Kristus.
Og i vers 14.
Jeg strekker meg ut etter det som er foran, og jager mot målet, til den seispris Gud har kalt oss til, der ovenfra er Kristus Jesus.
Det gjelder bare om at vi, så langt vi er kommet, her og nå altså, holder fram i samme spor.
Sånn er det.
Fremtidige er det evige muligheter.
Livet er en utstratt pilgrimsvandring, og jeg tror ikke mye tvil om at det er her Augustina hentet sin inspirasjon og som kirkvård viderefører.
Her ser vi et helt konkret eksempel på hvordan Paulus holder fram seg selv som eksempel i det han starter med sin egen Forti, en Forti som menighetene Philippe uten tvil har vært kjent med, og så viser han til hvor langt han med utgangspunkt i denne starten i sin personlige vandring
som en troende var kommet da han var hos dem.
Det vil si at det menigheten i Filippi hadde observert som konsekvenser av troen i hans liv, og som Paulus holder frem for dem som eksemplet til etterfølgelse.
Brødre vær mine etterfølgere, som han sier.
i vers 16.
Det betyr ikke at Paulus tenker om seg selv at han har grepet det, at han har nått frem eller er blitt fulkommen, men han glemmer det som ligger bak, strekker seg ut etter det som er foran å jage mot målene.
Og det skjer ved at han, så langt han er kommet, holder frem i samme spor.
Og han gir seg deles avklarende i en umissforståelig veiledning om hva det spor er, som han har hult så langt, og som vil føre han til målene,
nemlig det han skriver om i de ni første versene i kapitel 4, som vi gikk gjennom som sist, ikke sant?
Å leve som en kristen er ikke å komme fram til et punkt i livet, å leve der.
Det er derimot en stadig vandring fremad.
Hver ny dag er en slik vandring.
Og det avgjørende er om vi vandrer slik Paulus veileder om.
blant annet i Filipinsene 4, 1-9.
Og dermed vandrer i Peurus fotspor, og etter det forbild vi har i ham, det vil si, gleder oss i Herren, lever i bønn, og gir akt på sannhet, det som er verdt å elske, det som er rent, og det som er rettferdig.
Det er det det handler om.
Men la oss ta et skritt tilbake i lys av kirkegård, og i lys av kirkegård se litt nærmere på forholdet,
og kampen mellom det sjelige, det legemlige og det evige.
Det åndelige mennesket mellom det kirkegård kaller det første selv, eller som Paulus kalte det første mennesket, det som er av jorden, som kirkegård karakteriserer det evige, og det dypere selv, som kirkegård karakteriserer det evige i det åndelige.
Han kaller det det dypere selv.
Det er det som kalles det andre mennesket her i Korinthebrevet.
Med andre ord handler dette om kampen mellom barndommens og hetenskapets ensidig konsentrasjon om det sandslige livsområdet og det evige mellom immanens og transcendens.
Og vi venner oss igjen til Balansjuks utleggelse av kirkegård.
Og jeg skal skrive, lese litt om dette her.
Og jeg skal nå ringe meg at jeg kan ta det så rolig at jeg kan forklare underveis hvis det er noe som er vanskelig.
Kampen mellom det første cell og det dybere cell, altså mellom de to skjeler i menneskets bryst, er som Faust taler om.
Mår da mennesket vender seg mot seg selv for å forstå seg selv, treder han liksom hint første cell.
Det første cell.
Han går i veien for det første cell.
Det jordiske i oss som bare vil binde oss helt til jordiske.
Men så begynner mennesker å reflektera.
Og da går de i veien for dette første cellet.
Stanser det.
Det er jo varvent utad i athyge og trakte etter omverdenen.
Der er det et senstand.
Kaller det tilbake fra det utvartes.
For å bevege det første cell til denne tilbakekalse
Later det dypere selv omverdenen bli.
Hva den er, blir tvilsomt.
Altså, her lever et menneske helt og fullt inn for det jordiske, og så kommer det andre selv inn og peker på at det er noe veldig usikkert å forholde seg til dette jordiske et og alt.
Kaller det tilbake og blir tvilsomt.
Således er det jo også at verden om oss er ustadighet.
Og et hvert øyeblikk kan forandres til det motsatte, og det vet vi i livet.
Kan skje en ting, og så snus plutselig livet helt på hodet.
Det er ustadighet, som man sier.
Og der er ikke funnet det mennesket der ved sin makt, eller ved sitt ønskebesvergelse, kan tvinge denne veksel.
Vi kan ikke få gjort noe med det.
Vi må bare leve i denne virkeligheten.
Det dypere selv danner nå inn omverdens svikefylle bøylighet, altså omverdens usikkerhet, den danner det andre selv, og danner det svikefylle bøylighet, at det endrer seg, således at den ikke mer blir hinn første selv atroverdig.
Jeg lærer at jeg ikke kan basere mitt liv på denne her stadige vekslingen i verden som gjelder denne omverdenen.
Enten må da det første selv se at drepe det dypere selv.
Altså, det naturlige mennesket må gå i veien, jo da, jo da, du må bare satse på dette her.
Det må gå, prøve å drepe det dypere selv som kommer med disse spørsmålene.
At få det glemt hvorvede alt er oppgivet.
Eller det må innrømme at det dypere selv har rett.
Til at ville utsige bestandighet om det som bestandig veksler.
Prøve å innbille mennesket at jo, det er trygt å gå til denne verdenen.
Nei, det går ikke.
For det vet vi av erfaringen at det stemmer ikke.
Er jo en motsikkelse.
Og så snart man bekjenner at det veksler, kan det jo veksle.
I samme øyeblikk.
Hvor med eget enhint første selv krymper seg derved, der er aldri funnet noen så snill ordgyter, eller så snedig tankefalsknit.
at han kan avkrefte det dypere selvs evige påstand.
Det dypere selv i meg, det første selvet jeg kjenner, det er faktisk noe rett det det dypere selv sier, ved å lade ustadighetens brusen overdøve det.
Det gives kun én utveie, det er å bringe det dypere selv til tøvsett ved å lade ustadighetens brusen overdøve det.
Jeg kjenner at det er sånn verden jeg lever i er.
Når det dypere selv har overvist om det.
Deretter skyldes med eget poetisk hvordan mennesket stadig prøver å få bli på barnestadiet.
Og det har jeg jo sagt.
Er det noe som kjennetegner vår tid, så er det barnsligheten, barnestadiet.
Fra tid til annet kan du ikke unngå å se hvordan de presenterer underholdningsprogrammet på TV nå.
Du kan jo ikke unngå det.
Jeg må selvfølgelig se om det er godt å unngå programmet.
Og hva er det det handler om?
Det handler om at voksne mennesker driver å finne på barnestreker som vi dreier med.
Det var 10-12 år.
Jeg skjønner ikke at det kan være underholdning i helt tatt.
Ja, det er helt det.
Det sølte nesten latterlig noen ganger.
Voksne mennesker opp til sånn.
Det er barnestadiet som i dag er i feit med å noe vilholde mennesker der ved hjelp av underholdning og inbevilse at mennesker er barnslige.
Hvor det lar seg frist av timlighetens tilbud om å oppfylle det sønskerkirkekorskrivet
Men det at være barn er så deilig, så ligger man ved timelighetens bryst i endelighetens vugge.
Og sandsynligheten sitter ved vuggen og synger for barnet.
Altså, det kan jo hende at det skjer.
Det kan jo hende at du vinner en million i et eller annet lodder, ikke sant?
Så trøster du av dette mennesket som vil være i barnstilhetens buger ved det der og der.
Går ønsket ikke i oppfyllelse, og barnet blir urolig, så dyser sannsynlighetene på ny og siger, Ligg nu blott stille og sov, så går jeg ut og kjøper noe til deg, og neste gang så kommer turen til deg.
Så sover barnet inn igjen, og så er smerten glemt, og barnet rødmer atter i nye ønskestrømme.
men det dypere selv våkter på mennesket og giver ikke opp fordi de vil ha det til å gjennomføre den uendelighetens bevegelse som kan bringe de berøringen med det evige.
Gjennom de forskjellige uendelighetens bevegelser skildres menneskets bevegelse mot et stadig høyere form for frihet hvor ved der dannes stadig nye utgangspunkt for en dypere erkjennelse
av dette i evig, og alle de spørsmål som henger sammen der.
Altså for meg er dette så treffende, for jeg ser så tydelig det der, at fryktelig mye underholdingskultur vil holde oss på dette barnslistadiet og trøste oss.
Nei, men det kommer et nytt underholdingsprogram imorgen, så bare ta det med ro, du ikke bry deg om alt dette.
Det er altså så gjennomført i dag, som det er helt utrolig å se hvordan dette foregår.
Sykologisk gjelder ganske simpelt den lov at den samme kraft der, når den vennes ut etter, formår det og det.
Den samme kraft behøves der en enda større kraft til å forhindre i å gripe ut etter det.
Kirkegård mener derved at der skal større kraft til for å holde seg tilbake fra enten å søke å oppnå det som tilbyder seg i verden.
til selv om mennesket møter motstand utenfra, når det rekker ut etter noe, så ansporer den dog også mennesket til å sette ytterligere krefter inn for å overvinne denne motstand.
Dypest sett kan et menneske heller ikke overvinne seg selv i egentlig forstand.
Det kan kun gjøres i enkelte relative forhold.
Så det er sånn det er.
Sånn er vi som mennesker bunnet så til det timelige, og det krever en stor kraft.
Og hele underholdningskulturen gjør hva den kan for å avlibe den kraft i oss som kan føre til at vi faktisk bryter ut av dette timelige.
Og vi har penger og alt mulig annet fylt på, fylt på, ikke sant?
Og jeg blir helt matt etter hvert når jeg ser mye av dette der fjase som serveres på tv for å få folk til å glemme evighetens store alde vår.
Formår, skal vi se, at et menneske formår kun som eget,
Og dette kun ved sin ytterste anstrengelse, at han kan stå seg selv imot, hvilket jo ikke er å vinne seg selv.
Hvis altså et menneske setter alle sine krefter inn på å gjennomføre uendelighetens bevegelse, det vil si rive seg løs fra endeligheten for at nå uendeligheten, så utømmer det alle sine krefter.
Så mye koster det i dag.
Og ungdommen fanges av dette et voldsomt omfang.
Dette er altså evigheten som prøver å kalle mennesket ut av å bli bundet til timligheten.
Og dette er ikke noe som bare foregår i det enkelte mennesket.
Det er noe som også foregår i omshistorien.
Og vi skal lese det.
til slutt i denne timen.
På det første trinnen i menneskes åndelig utvikling hadde mennesket ennnu ikke tanken om det evige som det stadig nærværende.
For jeg sa det.
Det evige er å stadig nær.
Vi stilles daglig hvert øyeblikk innfor evigheten.
Man forestilte seg nettopp evigheten som den uendelige lange tid, hvormed det ble et uendelig innholdsløst nærværende.
Dette er parodien på det evige, sier Søren Kierkegaard.
Tanken om det evige, som det alltid nærværende, viser seg to steder i menneskets åndelig utviklingshistorie.
Således finner Socrates frem til tanken om det evige, som det stadig nærværende, ved å antage eksistensene av en ideens verden.
som har en fast uforandlig væren i motsetning til den sanslige verdens stadig forandring.
Her har vi dette med at ytterforhold ender seg hele tiden.
Og til tiden strøm.
Men den evighet som Sokrates hermer pekte på, var blått en abstraksjon, hvor ved hverken tid eller evighet kom til sin sannerett, sier Sjønskirkort.
Han hadde en forestilling om det evige, om det samme og det gode som evige verdier, men det er på en måte, det kommer ikke til sin rett osokra, sier han.
Et nytt syn på det evige finner vi hos det jødiske folk i det det blir tiltalt av en evig transcendent makt, hvor vi også tiden får en ny betydning.
Dermed vekkes tilike sansen for de historiske og stette folk.
Legg merke til det.
Tenk i historiske baner.
Hvor man besinner seg på fortida, blir bevisst på nåtida og tenker fremover.
Det er avhengig av at det vekkes denne enighetstimisjonen.
Og det ser jødiske folk, og for å si det rett ut, det jødiske folk er de første folk i historien som tenker i historiske kategorier.
Sånn som vi er blitt så vant til å tenke her i Europa.
Først i kristendommen gir etter Søren Kierkegaards oppfattelse det sanne begreb om det evige, og dermed også om tiden.
Det er først der vi finner den.
Her får nemlig det møte mellom tide og evighet som skjer i øyeblikket sitt absolute uttrykk i det øyeblikket som tilveiesbringes ved det eviges berøring med det timelige.
Først ved kristi inkarnasjon, treder frem i sin fullkomende form.
Da, i Kristus, så møtes tiden og evigheten.
I denne ene person, da blir vi bevisst hva evigheten er.
Menneskes forhold til tiden blir nu karakterisert ved at jo mer mennesket blir seg det evige konkret bevisst, jo større betydning får dette for de avgjørelser mennesket treffer i tiden.
Især
den oppbyggelige delen av forfatterskapet har til formål å gjøre oppmerksom her på.
Den viktigste avgjøleser stilles mennesker i middelig overfor når de møter Kristus som den evige, åpenbart til sammenhet.
Her gjelder det menneskets foreldse eller fortapelse.
Søen kirkegård karakteriserer denne avgjøleset sett fra menneskets side med følgende ord.
En evighetsavgjøles i tid
er den intensiveste intensitet, det intensiveste spring, først herme for menneske mulighet for å realisere den oppgave de har i timeligheten, og som formuleres således av Sørenkirkegård, at tilfredsstille evigheten, det var oppgaven.
Med den ble mennesket sendt ut i verden, og senere ble ordene ubetenget innskjermet til kristen om.
Vi er sendt ut i verden for å tilfredsstille de eviges krav.
Det er det vi er sendt ut i verden.
Det var oppgaven vi fikk.
Her ser vi hvordan bevegelsen går fra til og med primitive oppfattninger av å tro på det evige.
som uendelig utstrakt tid til møte med den evige i et fødelsen.
Vi kan si at vi her blir ført inn i de forskjellige nivåer av tro på det evige, fra det laveste, annelsesfulde, og famlene tro til den fullvise tro i og med fredelsen.
Og den som har møtt Kristus, han vet hva evigheten er.
Nå forholder jeg meg til evigheten.