I følge kirkegård er tro uttrykk for menneskets eksistensielle forhold til det evige.
Da bringer vi det evige inn i vår eksistens.
Altså med bevissthet om det.
Og det er tro som kan gjøre dette.
Men så står det her.
Men da det evige kan fremtrede for mennesker under forskjellige skikkelser, gives der også forskjellige former for tro, skriver Malandsjuk.
Søren kirkegårds plassering av disse formers forhold til hverandre kan oppstilles i følgende skjema.
På det humanes plan møter vi troen under den form som Socrates er en representant for.
Mennesket tror på at det kan virkeliggjøre de etiske krav i sitt liv.
Et høyere uttrykk for tro finnes hos Abraham, der ilydighet forholder seg til den transcendente Gud
som stiller sine krav til ham.
Med kristlig åpenbaring av Gud får troen et helt nytt innhold.
Den høyeste og egentlig form for tro blir troen på Kristus og Guds inkarnasjon.
Det er den høyeste form for tro på det evige.
For først skal vi peke på det som er felles for alle disse former for tro, nemlig at de har sitt opphav i en underliggende overbevisning om en evig virkelighet.
Det vil si at den evighet som er lagt ned i menneskens hjerte her leder til den oppfattning at det står en evig makt, virkelighet bak.
Og legg merke til at jeg sier både makt og virkelighet.
Forsoker at han ikke har noen forestilling om en evig makt, men han har en forestilling om en evig virkelighet bak mennesket.
Og den yttre virkelighet mennesket lever sin liv i.
Og at mennesket er et evig vesen.
Og jeg tror at vi uten videre kan slå fast at dette er en oppfattning av virkeligheten og mennesket som vestenskristne kultur har vært kluftet på helt fra den fortrengte, den gamle hedenske kultur mot slutten av våltiden og utover i middelalderen.
Med andre ord vil det si at den europeiske menneskehetsoppfattning av liv og virkeligheten gjennom mange hundre år har hatt sitt sentrum og vært rotfestet
i en klar og stærk gudsbevissthet, en overvisning om en Gud som alle på en eller annen måte måtte forholde seg til.
Men, for det andre, ser vi at resultat av denne overvisningen ifølge kirkegård er tre forskjellige mulige formelle fortro, nemlig den humane som osokrates, det vil si den tro at man kan virkeliggjøre det etiskes krav,
så har vi den lydige tro til en transcendente Gud som hos Abraham, og endelig troen på Kristus som Guds inkarnasjon.
Og det er selvfølgelig skik at i Europas kristenhet har alle de tre formene for tro levd side om side med hverandre, i den forstand at det har variert fra person til person hvilke av de tre formene for tro som har hatt plassen og dermed makten i den enkelses hjerte.
Og det er dette som er basis og bakgrunn for at vi kan karakterisere kulturen i Europa som kristenhumanisme.
En humanisme altså, som er preget av en tro på noen evige verdier.
Du vet jo, som jeg da har sagt før, at noen kristne får forferdelig kompleks som hører etter ordet humanisme.
Ja, men det er en humanisme som har i seg en innebygd tro på evige verdier.
Det møter du allerede hos Socrates.
Men før vi går videre, la meg peke på hva Malant skjurt med basis i kikegård her skriver om Jødene.
Et nytt syn på det evige finner vi hos det jødiske folk, i det det blir tiltalt av en evig, transcendent makt.
Orvetiden får en ny betydning.
Dermed vetkes tilike sansen for det historiske hos dette folk, det nevnte jeg også så vidt.
Det jødiske folk fikk gjennom forjettelsene, løftene altså, blikke rettet mot det fremtidige.
Dermed fikk dette folk sans for det historiske.
I det fremtidige mål også krever besindelse på fortiden.
Andre folkeslag som helt utfoldet deres liv i nutiden besatt ikke denne sans for det historiske eller dette historiske overblikk.
Leg merke til det.
Det er veldig viktig.
Hedenskap, der består tiden bare av nye.
Dette utspent nye, som vi snakker om, og det historiske, det er en konsekvens av menneskets evighetsdimensjon og bevisstheten om denne dimensjonen.
Det er selvfølgelig ikke vanskelig å se sammenheng mellom denne tidsoppfattning som vi altså møter hos det jødiske folk.
gjennom deres rettighet mot det framtidige, som samtidig førte til en besindelse på fortiden.
Det vil si tiden som en historisk sammenheng mellom forti og framtid.
Og Augustins utspilte nu, eller det Paulus skriver om i Philippe brevet tre, for den saks skylden.
Alle tre skriver om disse tre steder vi møter i dette.
Ja, det er jo slik vi europere tenker tiden som en utstrangt historisk sammenheng i linje,
mellom fortid, nåtid og fremtid.
Og her skilles altså det jødiske folk seg, og dermed etter hvert også vi europere fra andre folkeslag, de som jødene kjente under betegnelsen hedninger, de som helt utfolder sitt liv i nutiden.
Og som gjennomsyrer hele musikk- og underholdingskulturen i dag.
En ny tidsoppfattning.
Men la meg i denne forbindelse gjenta hva jeg tidligere har citert etter Kristoffer Læscht,
Narcisten, den uhemmede selvdyrkeren, er vår tids personlighet.
Den herskende lidenskap er å leve for øyeblikket, og leve for sin egen skyld, ikke for forløpere eller rettekommere.
Vi er raskt i ferd med å miste sansen for historisk kontinuitet.
Følelsene av å tilhøre en rekke av generasjoner som begynner en gang i fortiden, og som strekker seg inn i fremtiden.
Det er sansen for historisk tid som forsvinner.
Ganske særlige oppløses en hver klar bekymring for rettetiden.
Det er kjennetegnet på 70-årendes åndelige krise.
Overlevelse er blitt 70-årendes stikkord, alt kollektiv nazismen, deres fremherskende karakter.
Siden samfunnet ikke har noen fremtid gir det bare mening å leve i øyeblikke og feste blikke på ens private rolle.
For meg å se, er dette et entydig tegn på bevegelsen fra ånd, fra det evige, i retning av det moderne hedelskap.
For det er som Malandsjuk med basis i kirkegård skriver, det vil si, slik vi allerede har peket overfor.
Det fremtidige og det evige er nøyeforbundet, da det nettopp er det fremtidiges vesen stadig å presentere seg som det eviges mulighet.
Det er den nære sammenhengen mellom framtida og det evige.
For det er framtida som er det eviges mulighet, lest vi.
Dvs.
slik vi også har belyst det tidligere i dag.
Ganske særlig opløses en hver kjembekymning for ettertiden.
Samfunnet har ingen framtid, derfor gir det bare mening å leve for øyeblikk og feste blikket på en privat rolle.
Erholdningen til vår tids nye personligheter i følge lærs.
Og hvorfor har ikke denne personligheten noen tro på framtida?
Kort og godt fordi hos denne nye personlighet er evighetsdimensjonen falt helt ut av betraktning.
Ja, den har han, ved hjelp av den moderne musikk- og underholdingskultur, vent ryggen til og blitt befridd fra, siden det nettopp er bekymringen for framtida som skaper angst.
Derfor er tanken på framtida stengt ute, slik at det ikke finnes noen bevissthet om en evig virkelighet.
og dermed heller ingen bevissthet om framtida som det eviges mulighet.
Derfor gjelder det å leve i øyeblikket, i nye, en sinstilstand man hensetter seg i ved hjelp av sterke sandsynntrykk som bedøver og dreper enhver refleksjon, enhver tanke på framtida.
Men det skremmende er det som kirkegård ser, altså, la meg si det sånn,
Ved denne holdningen ender man opp i den oppfattning av tiden som preger hedenskapet, og som først gjødene som nevnt, ble revet ut av.
Ved denne holdningen og levelse for ...
Denne innu som dreper en værrefleksjon, og det var jo akkurat det Kjøren Sikås skrev om.
Det første selv trøster, og det kommer nye muligheter og greier, du må bare slå og det etter ro og ikke være bekymret.
Det var det han sa.
Men det skremmende er det som kirkegård ser som en ujendrivlig konsekvens for denne personligheten.
Nemlig at det ikke er mulig å leve så intenst i nye, at man unngår framtida.
Den kommer ujendrivlig med det som med nødvendighet blir realiteten, for den som fortrenger og stenger ute det evige.
Det som i og med skapelsen av Gud er lagt ned i alle menneskers hjerte, som man her i vestens kristenhet har kunnskap om.
Da følger konsekvensene med nødvendighet, nemlig angsten, for framtidens eneste mulighet ligger i det evige, i det evige sender.
Hvis vi fortrenger den, da kommer angsten før siden.
Og bare på nytt for å nenne det, den store, den seriøse europeske musikk er bygd opp og gitt en form der det er meningsfull og logisk sammenheng mellom begynnelsen, Portia altså,
Mitten, NUE og avslutningen Framtida.
Den utfolder seg altså i tråd med den tidsuppfattning vi først møter hos jødene og i Augustins utspente NUE.
Og hvorfor gjør den det?
Fordi den er skatt av nusikere som var overbevist om det evige, som grunner under og sentrum i virkeligheten.
Og tida som en sammenhengende linje mellom 40 nå til fremtid.
Ikke slik med den afroamerikanske musikken, som mangler denne form.
Ja, i denne musikken opponeres det bevisst mot denne meningsfulle sammenheng fra begynnelse til slutt.
Og i steder det gjendyrkes nye, den altopslukende og bedøvende, den berusende opplevelse av øyeblikket.
Og det gjør man innfor denne musikkkulturen først og fremst på grunn av fraværet, ja, fornekkelsen av evighetsdimensjonen i mennesket og tilbevelsen.
og for å innville mennesker at man ved denne musikkens hjelp kan rømme fra framtida og angsten.
Men som J.P.
Bowenfor har en sterk gudsbevissthet, en bevissthet om det evige, satt et helt avgjørende preg på Europas gamle kristnekultur.
Ja, så sterk er dette preg
at det gir god mening å tale om en kristen kultur.
Omtale, iallfall i fortid.
Befolkningen her i vår del av verden som kristenheten.
Og la meg si så mye.
Når dette i dag, i et stadig økende tempo, er i ferd med å gjennomgå en dramatisk endring, begynner det å bli mer og mer synlig, ja påtrengende, hva vi allerede i stor grad har mistet, og
Ikke minst, hva vi er i ferd med å få i stedet.
Og det skremmer.
Men fortsatt har vi en sterk, edel, helsebringende og gledespredende kulturell arv å hente i næringen.
Blant annet også på musikkens område.
En arv som har sine røtter i det evige, i en Guds bevissthet.
En åbevisning om det sanne, det gode og det skjønne som evige og guddommelige verdier.
En arv som er ærevert fordi den er preget av renhet og rettferdighet.
Som er vert å elske som duger og er rosvert.
Og her kan de troene fortsatt hente og ta til seg slikt som kan bli bestemmende for deres liv.
Det vil si etter det forbildet de har i Paulus.
I dag gjelder det mer enn noen sinne for de troende å gjøre alvor av og innrette seg i pakt med denne veiledning.
For det er en livsnødvendighet.
Den eneste røtning i den tid vi er på full fart inni.
Vi allerede er langt inni.
For den som det gjør vil oppleve at det løfter Paulus knytte til en slik praksis, blir det en realitet.
Det vil si at fredens Gud vil være med dem.
Og la det være å innrette sitt liv i pakk med den veiledning Paulus 4, Filipper brev 4, er dødens linje.
For så sterk er den nyhedenske underholdningskultur i dag, at den automatisk går utenvidere ved hjelp av moderne massmedier, flytter inn i og erobrer det hus som står kulturelt tomt.
Det vil si hvor ikke Europas gamle kristne kultur på forhånd fyller huset.
Og ovenfor har jeg lyset skiket vår pek på at det er menneskets syntesestruktur.
Det vil si at det både er en timelig og en evig skapning som gjør at et menneske kan heve seg over øyeblikket og reflektere både om fortid og fremtid.
Ja, på sin situasjon i tilveilsen i det hele tatt.
Og jeg skal igjen sitte litt fra Malansjukk.
om akkurat det der med den såkalte syntesestrukturen.
Hva angår angstens opprinnelse?
Må den i følge kirkegård utledes av det forhold at mennesket er en syntese av tid og evighet?
Det er det evige moment som gir seg til kjenne i angsten
Dette evig er opprinnelig blott givet menneske som mulighet, og fra mynelsene lever hvert menneske helt som et naturvesen, eller som de siges i begrep og angst, i umiddelbar enhet med sin naturlighet, uten at det evig enda er merkebart.
Denne bunnethet til sin natur gir menneske en slags sikkerhet.
Det reagerer nemlig på alt spontant og uten refleksjon som mellomlid.
Men det evige moment vil søke å trenge seg frem, og det er først dette momentet som gjør mennesket til mennesket, og kvalitativt forskjellig fra dyret, som alltid blir bundet i sine instinkter.
Det evige momentet gjør seg nå gjeldene på den måten at mennesket ved hjelp av den såkalt det uendeliggjørende refleksjonen, nemlig fantasien,
skaper det første grunnlaget for alt og andre liv.
Ved hjelp av denne refleksjonen prøver mennesket at heve seg over sin fullstendige bunnetete det nutidige, og kan ikke blot gjennkalle sine fortidige opplevelser, men kan også tenke seg til noe fremtidig.
Det kan altså nå forestille seg forskjellige muligheter
i forhold til noe fremtidig.
Det kan også nå forese seg forskjellige muligheter i forhold til sin egen tilværelse, men nettopp dette gir angst.
Det er det primære og stadig aktuelle ved angsten, at den dukker opp når mennesker reflekterer over fremtidens usikre muligheter.
Angsten betyr til like at mennesket begynner å frigjøres fra sin absolute bunnetet til naturen, og ikke mer reagere bare spontant.
Det må gjennom refleksjon med større eller mindre risiko velge mellom forskjellige muligheter i de situasjoner det kommer ut for.
Det bevirker at det mer og mer taper sin opprinnelige instingtive sikkerhet, men til like har vi her den første spire til friheten,
Før var mennesket helt inne under nødvendighetens lov.
Da det ifølge kirke går er det evige moment i mennesket som setter dess åndelige utvikling i gang, vil mennesket gjennom denne bevisstgjørelse kunne nå til erkjennelse av det evige, både som noe inne i det selv, og som noe utenfor det selv, som en siste årsak til tilværelsen.
På denne måten kan det i stedet for den primitive sikkerhet som det opprinnelige var i besittelse av nå til den sikkerhet som kun forholdet til noe evig kan gi.
Veien fra et menneskes opprinnelige tilstand i enhet med naturen til det smulige oppdagelse av det evige med alle de konsekvenser det innebærer for eksistensen har vært lang i verdensk historisk hensiene, men også for den enkelte mennesket.
Og det så vi jo.
Han startet med Sokrates og så at han var liksom den første i Europa, eller i kultur som hadde, i forhold til dette, uten å si ødene.
Og så har du fått denne utviklingen, som da topper seg i Kristus, ikke sant?
Skal vi se.
Så skal dere legge merke til hva han sier her.
Kirkegård hadde dog den oppfattelse at det er meget få mennesker som nå til den fulle klarhet over forholdet mellom de to mementene i syntesen, det timlige og det evige, som i deres eksistens formår og forbinder dem på den rette måten.
Det er få mennesker fra sirkegård som klarer å få til denne foreningen av evighetsdimensjonen og det timlige oss.
Og hvordan er det i dag?
For det er noe vi har til overmål som ikke kan ha det.
En vold som underholdingskultur, som består med oss hver dag.
Selv om det er altså innenfor hedenskapet kan finnes et eksempel på angstens overvinnelse, så forholder det seg dog således at langt de fleste mennesker, også innenfor kristenheten, stadig befinner seg innenfor angstens område.
Det vil si at de enda ueksistensielt lever i et slags hedenskap.
Hvis mennesket i sin åndelig utvikling når en høyere erkjennelse, hvilket de har mulighet for innenfor kristennheten, uten dog å nå til troen, så vil dets tilstand være preget av fortvilelse eller forargelse, altså anstrøtt.
Negative tilstander som svarer til angsten på et lavere trinn.
Men da angsten er...
Ja, legg mærke det man sier.
Mennesker som lever innenfor kristennheten, men som på en måte ikke gjør denne absolutte bevegelsen, de plages fortsatt av angst eller fortvilse, som vi kjenner så utrolig godt i våre dager.
I angsten konfronteres mennesker som nemt med de muligheter som fantasien skaper, og som angår fremtiden.
Disse muligheter
Disse muligheter dels tiltrekker, dels skremmer det.
Angsten betegnes derfor i begrepet angst som en sympatetisk antipati og en antipatetisk sympati.
Denne dobbeltholdingen der vi snakket om før, at den både dras mot det og frykter det.
Da det menneske som lever innenfor angstens område ender ikke har en tydelig forestilling om forskjellen mellom godt og ondt, vil det alltid føle seg tvildrådig med hensyn til de muligheter det står overfor.
Mennesket lever altså på dette trinen i uvitenhet.
Denne mangel på erkjennelse bevirker at det velger med følelsene, altså med hjelp av sympati og antipati, og detes valg vil derfor ledsages av angst.
Da alle de muligheter mennesket kjemper med angår det timelige og det forgjengelige, og derfor er alle deres usikre, er det egentlig intet å være opptatt av alt dette jordiske her, egentlig være opptatt av intet som man ser.
Og angstens gjennstand er derfor på dette trin intet, eller som det siges, angsten og intet svaret bestandet til i namn.
Kirkegårds tanker om forholdet mellom angst og intet finner vi gjennklang av i den moderne filosofiske litteratur, særlig hos sådane eksistensfilosofer som Heidegger og Sartre.
Begrepet intet spiller i det hele taget hos kirket vår en viktig rolle, og det står alltid i relasjon til angsten.
for så vidt som tanken om intet i det mest dyptgående betydning, utspridninger av innsikten i det timlige tilværelsesufullkommenhet og forgjengelighet.
Altså nettopp det i momenter som fremkaller angsten.
Det er denne angst for det timlige tilværelsesintetet eller tomhet som har den mest avgjørende innflyelse på den enkeltes eksistens.
Det er altså også den angst som tilskynner mennesket til at søke etter noe som er høyere enn timeligheten.
Du husker kanskje det at jeg var inne på dette med intetheten.
Og sånn går det å si det da om dette timelige, at det er intethet.
Ja, for hva er det Gud skapte av?
Han skapte av intet.
Og som jeg sa, fjerner du Gud, den evighetsdimensjonen,
fra dette, så sitter du igjen bare med det Gud skapte av, og han skapte av intet.
Mennesket kan da søke etter noe høyere enn timligheten.
Målet for denne søken er å nærme seg det evige som det positive.
Til først med forhold til noe positivt frigjøres mennesket fra angsten.
Men da det timlige,
og det evige er kvalitativt forskjellig, kan det evige kun nås ved et spring.
Springets betydning fremheves derfor meget sterk til kirkegårdsforfaterskapen.
Mellom det timlige og det evige ligger nemlig, som vi har sett, inteteten som en avgrunn, som man kun kan sette over ved hjelp av troens spring
Men for et kirkegård er det samtidig vesentlig at vise at det timlige kan fylles med positivt innhold når mennesket først er trott i forhold til det evige.
Er kjennelsen av det timlige som noe relativt må i middeltid være trinn på veien til en høyere form for eksistens.
Jeg er på dette trinnen og er kjennet til hverelsens inntetet, men så når jeg friheten i Kristus, og da kan jeg få et nytt forhold også til dette jordiske.
For da er jeg på en måte satt fri, og da vil jeg oppdage at det er mye i dette jordiske som vi faktisk kan få lov til å fylle tilveisen med, som gjør det meningsfullt.
Og det er jo egentlig det vi behandler nå, og som vi behandler i den tilleggrede timen vi snakket om skjønnheten.
Det evige som det positive kan i følge kirkegård møte mennesker under forskjellige former, som idén om det sanne og det gode, som forholdet til den personen i Gud, eller som Guds åpenbaring i Kristus.
Når mennesket nått til den posisjon
hvor det evige viser seg å være den Gud som er åpenbart i Kristus, får angsten et helt nytt aspekt.
Den er ikke mer angsten for intet, altså angsten for en forgjengelig verdens tomhet, men er nu en angst for noe, nemlig for det gode.
Sånn går det når jeg møter Kristus.
Hvilke kirker går giver den utfølgeligeste beskrivelse av i begrep av angst?
Mennesket står nå over for den absolut gode, og må treffe en avgjelse om hvordan det vil forholde seg til dette gode.
Der gives kun to muligheter.
Enten det å velge det gode, og dermed angsten for det onde.
Eller det å forsøke å flykte fra det gode, hvorved det vil komme under angsten for det gode.
Oppdagelsen av disse to kategorier, angsten for det onde og angsten for det gode, ga kirkegården nøklen til avsløring av de dypeste og mest skulte lag i den menneskelige syke, hvorfra de impulser kommer som øver den sterkeste virkning i den enkelte eksistens.
Der det mennesket står, alle mennesker er vi plassert i denne herre angsten for det gode,
og ansten for det onde.
Og det er det vi også kaller ondskampen.
Det er kirkegårdsbeteiligelse på ondskampen.
Det er kampen, det gode, mot det onde.
La meg, før vi går videre, gjøre oppmerksom på at jeg også i det følgende, i stor grad, kom til å sitere Malanczuk, siden det er en liten menning at jeg med egne ord skal uttrykke det som han særligvis presist avklarende for myndelig.
I forbindelse med at vi tidligere tok for oss noe av det Sigurd skriver om det demoniske, sa jeg at han var klar over at det han skrev om emnet ville bli møtt med liten forståelse i hans egen samtid.
Siden naturvitskapenes stadig sterkere innflydelse innen onsdlivet, blant annet, hadde som resultat at troen på en selvstendig demonisk virkelighet utenom mennesket har blitt sterk svekket,
Ja, i mange kredser blir sett på som overtro, man burde kvitte seg med.
Men for kirkegården står det helt klart at kategoriene angsten for det onde og angsten for det gode,
vi tok for oss da vi behandlet kirkegårds tanker om det demoniske, var dør åpneren inn til forståelse av de dypeste skiktige menneskets skjer.
At det som dermed ble avdekket, ga han innsikt i hvilke krefter som mest grunnleggende former menneskers eksistens.
I angsten for det onde, ligger en impuls som kan ha som virkning i et menneske at det starter bevegelsen i retning av det evige, det gode,
En grunnig skildring av angsten for det gode, derimot, viser kirkegård hvordan demoniske krefter gjør sin destruktive gjerning i menneskelivet.
Ingen tenker eller psykolog har verken før eller senere behandlet dette viktige evne ut fra samme klare kategorier og med samme dybde som kirkegård, skriver Gregor Malansjuk, og han fortsetter.
Det var ikke blått av teoretisk og filosofisk eller psykologisk interesse kirkegård beskjedt seg med disse evner,
Men fordi han hadde innsett, og dette sitter før i dag også, at utviklingen i den vestlige kultur gikk stadig mer i en demonisk retning, et sted
skriver han i sine dagbøker, sier han at i middelalderen var det kun enkelte mennesker som foreskrev seg til det onde, mens menneskene i den moderne
tid angmass
vil hengi seg til demonisk besettelse fordi vi lever i massebevegelsens tid, skrev kirkevård.
I middelalderen var det enkelte mennesker som foreskrev seg til det demoniske.
I den moderne tidskjernen er det massene som kommer til å hengi seg til det demoniske.
Over at kirkevårds tid, massebevegelsens tid, er den i langt, langt større grad i 2023.
Og den som vil observere dette som overtydelig virkelighet, kan jo bare gå inn på sin datamaskin og plukke frem opptak fra konserter med de forskjellige gruppene innen den såkalte black metal genreen, innen rocken.
Men det anbefales altså ikke.
For de er skremmende å se.
I og med at vi tidligere har behandlet kirkegårdskyen på de demoniske tilversene, skal vi ikke gjenta det nå, men bare peke på at dette hans oppfattning er innsikt i og forståelse av dette demoniske, en helt avgjørende forutsetning for å kunne forstå sammenhengen mellom angsten og eksistensen.
Og siden kirkegård var overbevist om at
Siden kirket var overvist om at det er forhold i tilknytning til det demoniske som vil bli, slik vi har sett, særlig aktuelle i den moderne tid, behandler han dette svært inngående i sitt forfatterskap.
Og han var av den klare oppfattning at det er på tre sentrale områder i livet det demoniske vil yttre seg.
På grunn av at det på disse områder, mennesket oftest vil trekke seg unna, og vegre seg mot og forholde seg til, og underordne seg under det gode.
Dere merker det.
Tre områder av litt menneskeliv, der vil mennesket vegre seg for, og underordne seg til det gode.
Nemlig innfor det seksuelle, det sosiale og det religiøse.
Og dermed vil mennesket hamne i angsten for det gode, som altså er det demoniske.
Men la meg i den forbindelse igjen minne om noe vi har behandlet grunnigere tidligere i.
Nemlig vår sentral rolle musikken, den afroamerikanske, faktisk spiller i utviklingen av den oppfattning av det seksuelle som råder innfor vår tidspostmoderne kultur og omslid.
Og vi har også vist hvordan den samme musikken har avgjørende betydning innenfor det sosiale ved å skape og danne mennesker om til massevesen,
Og at denne musikken har gjort sin gjerning innenfor det religiøse, det vil si kirken.
Og blant kristenfolket har vi jo berørt flere ganger tidligere.
Blant annet har vi Peko, hvordan man innen kirken helt og fullt har forkastet den tradisjonelle seksualetikk, og erstettet den som rår inn på modernismen.
Vi har også peket på hvordan man det å gi den afroamerikanske musikken omfattende plass innen menigheter og kristne forsamlinger, omdanner disse menigheter og forsamlinger til masse, til publikum.
Noe som selvfølgelig har store konsekvenser på det religiøse området.
Ja, slik at det religiøse etter hvert fremtre,
som noe helt annet enn det det tradisjonelt var.
Med andre ord er det altså slik at musikken står helt sentrat i den utviklingen, innenfor såvel det seksuelle og det sosiale, som det religiøse, som, ifølge kirkegård, skal få sitt preg ved at mennesket her vil vegre seg for å forholde seg til og underholde seg under det gode, og dermed hange i angsten for det gode.
Gode.
Vi skal ganske kort se på det seksuelle som vi tidligere har behandlet relativt inngående i seminar 2021-2022.
Da peker vi på at det seksuelle befand seg på ytterspissen av det legemlige.
Det er det ytterste punkt i det legemlige, det sanslige, og dermed fjernest fra det åndelige i mennesket, og følgelig vanskeligst og fra det også det sjelige, og følge dermed vanskeligst å underlegge åndelig styring.
Vi kan vel si at det er på dette punkt spennende og motsetningen innfor den menneskelig syntes er størst.
Følgelig er det en nær relasjon mellom det seksuelle og angsten.
Siden det er innfor det seksuelle, mennesket er nærmest bunnet til det jordiske.
Og slik vi tidligere har nevnt, fjernes fra det evige.
Og muligens er det slik at det er en grads forskjell i jordbundethet.
Jeg vet ikke hva jeg sier nå, dette er litt privat, jeg har noen egne tanker.
Og muligens er det slik at det er en grads forskjell i jordbundetet mellom den mannlige og den kvinnlige seksualitet.
Det vil si at mannens seksualitet er mer preget av det jordiske, det legelige og det materielle enn kvinnens seksualitet.
Allerede i sin første bok, enten eller en, behandlet kirkegård dette emnet ved å ta for seg personer, Don Juan, som vi har tatt for oss tidligere, og Johannes forfører den som begge er demonisk besatt av det seksuelle.
Og da vil jeg igjen minne om at vi unnskreket at vi ikke først og fremst skal oppfatte Don Juan, og heller ikke Johannes forfører, som personer, men som representanter for en livsholdning, en sin stemning.
Om Don Juan skriver i kirken vår, der er en angst i ham, men denne angst er hans energi.
Don Juan er denne angst, men denne angst er den demoniske livslust.
Vi har altså tidligere pekt på at Don Juan, og dermed også Johannes Forføreren, er uttrykk for en protest mot kristendomens oppkydelse av at det er det åndelige som skal ha styring over det sandslige.
Denne protest kan være mer eller mindre bevisst, skriver Malansjuk.
Don Juan er primitiv og ureflektert.
Han representerer en naturkraft.
Mens Johannes Forføreren er til det ytterste gjennomreflektert og gjennomfører sin
med planer med kollberegning.
Vi har i ham et eksempel på den høyeste formen for den demoniske forhold til seksualiteten.
Og dette er det mye av i dag.
Jeg tror vi skal være glad vi ikke vet hvor mye det er.
I stadig på Livets vei skilder kirkegård ette forbilde av Platons dialog Symposium.
Et symposium hvor fem menn presenterer sitt syn på det seksuelle og kvinnen.
og de ser alle på kvinnen kun som kjønnsvesen, det vil si primært som legeme og dermed i lys av det laveste trinne i den menneskesyntese, og altså nærmest på dyrisk nivå.
Slik formidler de en klart demonisk nedvurdering av henne.
Johannes Forføreren, for eksempel, som optred her, ser på kvinnen kun som objekt for seksuell lyst og nyttelse.
Og urslet at jeg sier det, det finnes utallige eksemplarer av Johannes Forføreren i våre dag.
Noe ikkje minst den såkalte Me Too bevegelsen har gjort tydelig og opplyst og sånt, og det uten at jeg støtter alt som kommer til å uttrykke denne bevegelsen.
Og jeg undrer meg på om man i denne mannlige og primitive holdning, som er så utbrett i dag, kan finne noe av årsaken til at jeg er så hvitt harnem tilgjere, nemlig at man statistisk har vist at mange kvinner, uten at det er uttrykk for at de er lesbiske,
drømmer om seksuelle erfaringer med andre kvinner.
Men det unnskylder selvfølgelig ikke og gjør ikke en realisering av slike drømmer mindre alvorlig, selv om det kan være en forklaring.
Og holdningene de fem menn i stadig på livets vei gir uttrykk for.
Om holdningene de fem menn i stadig på livets vei gir uttrykk for, skriver Malansjuk.
Kyrkegård har
Med denne skildring foregrep den seksuelle besettelse og nedburdering av det åndelige som først skulle nå sin kulminasjon i vårt århundre.
Han har vist at når mannen er demoralisert, kan han ved sin innstilling også virke demoraliserende på kvinnen.
Skrev altså Malansjuk om 1900-tallet, og mot slutten av sitt liv, han døde i 1978.
Det vil si for 45 år siden.
Og om han hadde opplevd det som i våre dager utspiller seg i full offentlighet, innenfor underholdningskultur og såkalt realitisering, hadde han fått ujendrivlig bekreftet at kirkegård også i sin behandling av denne siden ved det seksuelle har sett usett hva han de klarte.
Hva denne demoraliseringen av kvinnen, som altså i følge kirkegård har sin grunn i mannens holdninger, kan føre til i sin ytterlighet,
kan man få et inntrykk av gjennom den såkalte Dionysiske Bevegelse, kjent fra Gres Golti, uten at vi her skal gå inn på den.
I forbindelse med vår tidligere behandling av det seksuelle, pekte vi på hvordan Paulus, som svarer på direkte spørsmål fra Corinthe-menigheten, gir svært konkret veiledning om det seksuelleste funksjonen innenfor ekteskapet.
Men også kirkegård viser åpenbart, med basis i Paulus, hvordan angsten som følger av den demoniske besettelse av det seksuelle kan overvinnes.
Det vil si gjennom elskov og erotikk innfor ekteskapetrammet.
Og legg merke til det at kirken er med å avskaffe dette ekteskapet som Paulus holder frem som et værn mot at vi skal bli et offer for dette fra Satans forfølelse, som Paulus sier.
Samtidig peker han på betydningen av oppriktighet, tofasthet og samt kjærlighet i det ekteskapelige forhold.
Kyrkegård skriver i sine papirer at han i dette har skrevet et av de mest talentfulle forsvar for ekteskapet.
Vi nevnte at det er menneskets syntesestruktur, det vil si at det er en syntese av det evige og det timlige, som er et forutsetning for angstens.
mulighet og at det demoniske på en særlig måte trigger denne angst ved å ta styringen i den timlige delen av syntesen.
Og slik skaper indre spenninger og ekstremt motsetningsforhold mellom det evige og det timlige mennesket.
Som vi peker overfor er det særlig innfor det seksuelle, det sosiale og det religiøse området denne spenning og motsetning og dermed angsten vil realisere seg i menneskelivet.
Vi skal derfor også se nærmere på dette sosiale og religiøse området av menneskelivet.
For Kierkegaard er det åpenbart at de oppløsningstendenser han observerer i sin egen samtid, vil måtte føre til en nedbrytning av alle høyere etiske og religiøse verdier, som med nødvendighet vil få dramatiske konsekvenser innenfor det sosiale og religiøse livområdet.
En følge er at mennesker som ikke lenger har høyre og evige verdier som styrer livet og bestemmer ramene for deres livsutfoldelse.
Legg merke til det.
Og dermed undergraves det individuelle og personlige etiske ansvar som slik mer og mindre går tatt.
Konsekvensene av dette blir det kirkegård serdeles
er seriøst opptatt av, nemlig massemennesker, som stort sett er koncentrert om å få oppfylt sine timlige behov og ønsker.
Og for å gjennomtrumfe disse ønskene, opptrer man så mange som masse.
Jeg har tidligere nevnt det som skjedde i Tyskland før og under andre verdenskrig, som kroenexemplet på hva massemennesker som har diskvalifisert og tapt sitt individuelle etiske ansvaret i stand til.
Det var jo det Hitler skjatt seg så på.
Han fikk med seg massene, og jeg tror ikke de nesten visste hva han var med på.
Jeg tror ikke det var en fryktelig mann av disse som var med på å utryde av Jøde.
Jeg tror ikke de hadde noe mot Jøde, men de ble dratt med i denne massebevegelsen.
Det klarte å gjennomføre utrolig.
Og der hennes heller ikke vanskelig i våre dager å legge merke til hvordan forskjellige interessegrupper med særlig ønsker og behov nærmest kan få gjennomført drastiske samfunnsmessige endringer og forandringer ved å optrette seg som
som masse.
Det vil si slik vi så i Tyskland på 1930-tallet, da nazistene skaffet seg innflydelse over mennesker og etter hvert makt gjennom opptog og massemønstrenger.
Alt er en konsekvens av bortfallet av evige vervdier som den enkelte var samvites på og pliktet på.
Eller, som Malan Schuck skriver,
Alt dette er hovedsaglig bleget mulig fordi de enkelte individ ikke lenger har den støtte og den fasthet imot de utvartes påvirkninger og den politiske agitasjon som alene troen på en transcendent makt kan give.
Kirkevård peket namnlig særlig i sine senere skrifter
på den avkristning i Europa som var den dyperste årsak til kulturkrisen.
De alvorligste følgere av denne krise skyldes nettopp at man hadde forlatt troen på Gud som det faste grunnlaget for menneskelivet.
Dermed oppslo som nemt masse mennesker der vil unngå berøring med det evige, og som prøver å holde sin angst nede ved å høre til en mengde.
Men dette betyr en degradering av mennesket, som kun kan vinne å bevare sin identitet ved i sin eksistens individuelt at måtte kjempe seg gjennom sin angst.
Når mennesket blir mengde, later de seg lett dirigere og manipulere med.
hvilket til sist vil føre til en oppløsning av det rettferdige statsstyret.
Legg merke til det.
Til slutt så går oppløsningen av det rettferdige statsstyret til grunnen.
Eller da får du en oppløsning av det rettferdige statsstyret, når du får massemenske.
Her om uttallet i kirkegård, med den fornuftige statsopphør, vil så
Statskonsten blir et spill.
Det å styre staten vil bli en kunnspill.
Alt dreier seg om å få mengten bestøvlet, få de støvlet på, marsstøvler altså, og dernes om å få den støyende, befattelig, bevebende, på sin side, lykegyldig, alldeles lykegyldig, om den forstår noe eller ikke.
Sammenfattende kan man si, ja, vi kan ta det i første omgang, bare til slutte nævner at det kreves en sterk
moralsk holdning og overvisning for å stå imot, det er veldig pres.
Ja, det hat den blir og vil komme til å bli utfattet for, som våger å utfordre å gå på tvers av massens meninger.
Massen er nemlig ikke demokratisk innstilt til tanken om menneskets rett til å ha sine egne meninger.
For alt som ikke faller sammen med massens oppfatninger blir sett bortom forskrudd galskap det ikke bør være rom for i et moderne samfunn.
Vi må bare erkjenne at utviklingen i vår tid tydeligere og tydeligere går i retning av meningstvann og total mangel på samvittighetsfrihet.
Og som sådant fremstår dette med klare det måliske trekket.
Jeg må ta et eksempel fordi jeg leser det nå, og jeg lurer på hva slags forskrudd ved verden jeg henter i.
Fordi det er en skuespilletyp som reiser rundt omkring på barnskole og viser et eller annet skuespillaktig greier om skjeiv kjærlighet, som hun kaller det.
Og de har vært på mange skoler. Det har ikke vært noe problem. Alle har spilt opp. Så kom noen til Kvitsedd kommune.
Og der var det seks unger, hvor foreldrene hadde bedt om fritak.
Det var en katastrofond av verden, både vega og alle store avisene skrev om det.
Kan du tenke deg noe så fælt?
Seks elever.
Nå hadde de jo vist dette for tusen elever.
Men så var det seks, og de er så ylde.
Og så tenkte jeg, ja men verden det er jo bare den fulige rettene.
Recto var veldig greit.
Nei, det er foreldrenes rett det, sa han, å si beden om fritak for det.
Nei, det var så fryktelig.
Jeg lurer på, er det virkelig sant i Norges land at noen tror at det er fryktelig at noen...
Jeg har nevnt for det før, jeg har vært lærer i ungdomsskoen.
Og vi hadde elever som hørte, det er Jehovas vittner.
Og Jehovas vittner er ganske allergisk mot jul.
Og de ba dem fri da, de siste ukenen for jul, når vi var på skoleforskelepene, alt som hadde med jul å gjøre.
Selvfølgelig ga vi dem fri.
Og vi visste at når de ba seg fri for å reise til syden, så reiste de ikke til syden, de var bare hjemme.
Ja, men det er greit.
Når foreldrene finner ut at det der vil ikke vi at våre barn skal utsettes for, så er det jo greit.
Det må jo være det enkelte sa.
Men altså, når det er seks stykker nede i kvitset, bedre om å få slippet av barn, slippe å være med på skuespiller om kjærlighet, så er det nærmest som det er en nasjonal katastrofe.
Det må jo bare forundres.
Før jeg går videre skal jeg forklare hvorfor jeg svært ofte bruker malansjuksbøker i stedet for å sitere direkte fra kirkegårdsforhaterskap.
Og det skyldes kort og godt at det faktisk skal en god del trening til for å lese originaltekstene.
Siden kirkegård, som er en stor språkkunstner, uttrykker seg på en spesiell måte som ikke rent umiddelbart er lett å forstå.
Skulle vi ha anvendt hans tekster måtte vi i tillegg ha brukt mye tid på å forklare hva man mener.
Derfor er det både tidsbesparende og noe som leter tilleggelsen å velge Malansjuks presentasjon av kirkevårds tenkning i stedet for originalteksene.
Som en siste og viktigste konsekvens av den sosiale utvikling som følger av oppløsning av de høyere etiske og religiøse verdier,
Den oppløsning som skaper massemennesker altså, topper utviklingen seg i det kirkegård i sine papirer karakteriserer som en demonisk religiøsitet.
Den vil fremstås som en erstatning for den sanne religionen, det vil si kristendommen, og med en religiøsitet som vil se på Gud som den onde fordi han står i veien for menneskets lykke.
Her vil altså Gud, slik vi kjenner ham fra hans ord, der de evlige verdier har sin forankring
og hvor hans vilje kommer til uttrykk, blir sett på som noe ondt, som må bekjempes fordi de evige verdier som han har etablert, og slik disse verdier
altså kommer til uttrykk i hans vilje for menneskelivet, av menneskene, av kristenheten, vil oppleves som et hinder, som noe som står i veien for
deres lykke.
Og jeg tror ikke dette vil yttre seg på den måten at man konkret vil uttrykke sitt hat mot Gud, men på den måten at man avskaffer og setter ut av kraft hans vilje og innsetter en menneskeskapt guddom som kan godta og akseptere det som i følge Guds ord er brudd på hans Hellige Lov.
Og det kan ikke være tvil om at det vi ser klare konturer av i dag når kirken bevisst og villet setter ut av kraft
helt klare og umissforstålige momenter og lover i Bibelens etiske veiledning.
Og det skjer altså i to-spann med den veldige aksekuteringen av og sentrale posisjonen som tilkjennes enn i seggrunn legemcentrert, ja utbreget kjødlig av for amerikansk musikk.
Med basis i denne åndelig situation er det ikke vanskelig å forse at det er Guds ordstale om synden og syndens konsekvenser som vil bli massist bortforklart, fornektet og forkastet, både utenfor og i kirken.
I denne demoniske religiøsitet, hvor det er demonernes vilje som får råde i stedet for Guds vilje, når angsten for det gode, ifølge kirkegård, sitt høyeste potensering.
Og det er nettopp angsten for det gode, som driver kirken og de kristne til å få kaste bibelens etiske veiledning.
Som jo er det en veiledning som viser vei til det gode.
Ja, til det gode liv.
Og så erstatter dette med postmoderne mennesketanke, som leder mennesket inn i det demoniske.
Og la oss avslutte denne sekvensen med malansjuk.
Da skal jeg sitte her helt til slutt i dag.
Sammenfattende kan man si at mennesket ved å bekjempe tanken om Gud og det evige bekjemper seg selv, og til sist tilintetgjør de seg selv.
Eller som det siges, at drepe Gud er den rettsomste selvmord, ganske at glemmer Gud.
Et menneskes dypeste fall, så dypt kan dyret ikke falle.
Altså ved å la seg lokke av angsten for det gode føres mennesket til ekstrem selvinnt.
tilintetgjørende former for eksistens.
Veien til det positive går gjennom angsten for det onde.
Hvorved det enkelte mennesket, skritt for skritt, vil kunne vinne sin identitet, det vil si bli ved den enkelte, eller det selv.
Det er anlagt til.
Kirket går forsto det som sin viktigste oppgave, og utarbeider kategorien den enkelte.
Denne kategori skulle bli det grunnlaget for en fornyelse på alle områder av den menneskelig eksistent.
Men mennesket kan dog ikke seire over de timlige muligheter som det engstes for, uten en tro på noe evig.
Angstens funksjon blir da at mennesket gjør oppmerksom på at det er kun det evige kan makte det timlige.
Og da angsten alltid gjelder det framtidige, tilkommene, vil enkelte oppdage at kun ved det evige kan man beseire det tilkommene, og nettopp denne seier kan gjøre en kraftfullere til den nærværende gjerningen.
Angsten som betyder de første grunnleggende triene,
i det eviges fremtiden er altså av vesentlig betydning for den menneskelig eksistens, både i negativ og positiv henskjene.
Ved å prøve å unnslippe angsten eller holde det nede ved å slutte seg til massen, kommer det enkelte individ i det demoniske makt og taper sine individualiteter.
Det fungerer dermed som et rettskap for dumtelig demoniske krefter.
Er kjennig derimot menneske angstens dype betydning og betrakter den som en tjenende om, så føres det til at blive den enkelte, der gjennom frihet for angst og i forplikkelse overfor det evige kan forme sin eksistens etter det mønster en evig makt har anlagt det for.
Et menneske helt enkelt
En enkelt som gjennom friheten for angsten, og i forplikkelse overfor det evige, kan forme sin eksistens etter det mønster den evige makt har anlagt det til, skrev man landsjukt med grunnlag i sirkevård.
Og dermed avslutte vi også det som jeg håper har vært iallfall et lite glimt inne i den virkelighet, det gåtefulde som Salmo uttrykker på følgende måte, også evigheten har han lagt ned i deres hjert.
Kan vi slutte der?